Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та штрафних санкцій. Позовна заява обґрунтована тим, що 01 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після одруження, за усним погодженням з батьками дружини [PERSON] , подружжя почало проживати у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . Власником даного будинку і земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок є відповідач. Дане рішення було прийнято разом для того, щоб подружжя поступово почало будувати власний будинок, як прибудову до будинку відповідача (батька [PERSON] ) з метою окремого проживання. При цьому, обов`язковою умовою було оформлення права власності на новозведений будинок на ім`я позивача та його дружини, як спільну власність подружжя та оформлення відповідних документів на право користування необхідною частиною земельної ділянки для обслуговування будинку. Таким чином, в одному будинку площею 61, 3 кв.м., стало проживати разом 3 (три) родини: батьки дружини - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , 30-ти річний рідний брат [PERSON] - [PERSON] . Враховуючи, що спільне проживання декількох родин в одному житловому будинку є досить складним, вже через рік після одруження у травні - червні 2011 р. позивач з дружиною розпочав будівництво власного житла. При цьому, проектної документації вони не робили, оскільки вважали, що це уповільнить будівництво. Оскільки будівництво вимагає значних грошових коштів, роботи здійснювались поступово, власними силами, протягом восьми років та закінчилось у лютому 2019 року. Загалом на будівництво було витрачено 400 000 грн. На жаль, документально підтвердити затрати на будівництво позивач може лише на половину витрачених коштів на суму 222 750, 84 грн. Це пояснюється тим, що позивач з дружиною ніколи не думали, що батько дружини незважаючи на всі домовленості, не повідомивши подружжя, після завершення будівництва, оформив право власності на будинок на своє ім`я. Таким чином, своїми діями відповідачі незаконним шляхом присвоїли майно позивача та його дружини, внаслідок чого подружжя зазнало матеріальної шкоди на значну суму. Дану ситуацію позивач намагався врегулювати мирним шляхом, однак спроби виявились безрезультатними, відповідач пропонував свої варіанти вирішення даного питання, однак для позивача та його дружини пропозиції відповідачів є неприйнятними, внаслідок чого позивач та його дружина вимушені були звертатись до правоохоронних органів із заявою про злочин. Крім того, після оформлення права власності, відповідач з дружиною та сином (братом [PERSON] ) створювали всі умови для того для того, щоб позивач та його дружина виїхали з будинку, внаслідок чого після чергових сварок, з початку листопада 2020 подружжя, не маючи іншого виходу, змушені були шукати собі в оренду житло і 15 листопада 2020 року переїхали на орендовану квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, крім витрат на будівництво, які відповідач відмовляється компенсувати, позивач на сьогоднішній день несе кожен місяць витрати на оренду житла. Отже, позивач на підставі викладених обставин просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 222 750, 84 грн.; проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 22.05.2019 по 03.12.2020 в розмірі 38 661, 32 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою суду від 18.12.2020 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою судді від 11.01.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. 18.05.2021 на адресу суду від позивача [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно якої останній остаточно просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] набуті грошові кошти в розмірі 225 465,16 гривень; проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 22.05.2019 року по 03.12.2020 року становить 38 661,32 гривень; судові витрати в розмірі 19011,47 гривень (дев`ятнадцять тисяч одинадцять гривень 47 копійок), з яких 16344,00 гривень (правнича допомога) + 2614,12 гривень (судовий збір) + 53,35 гривень (комісія банку). Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 14.07.2021 року, було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. Представник відповідачів - [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо вимог позовної заяви, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просив суд відмовити у задоволенні вимог, оскільки позивчем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Представник третьої особи - [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін у справі, дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, садибний (індивідуальний) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м.):199.2, житловою площею (кв.м.) 137.2, який розташований [ADDRESS] , зареєстрований 21.05.2019 на праві приватної власності за [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка 8000000000:62:136:0004, площею 0.0655, яка розташована по [ADDRESS] , зареєстрована 06.06.2019 на праві приватної власності за [PERSON] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що 01 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Після одруження, за усним погодженням з батьками дружини [PERSON] , подружжя почало проживати у будинку батьків за адресою: [ADDRESS] . Власником даного будинку і земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок є відповідач. Дане рішення було прийнято разом для того, щоб подружжя поступово почало будувати власний будинок, як прибудову до будинку відповідача (її батька) з метою окремого проживання. При цьому, обов`язковою умовою було оформлення права власності на новозведений будинок на ім`я позивача та його дружини, як спільну власність подружжя та оформлення відповідних документів на право користування необхідною частиною земельної ділянки для обслуговування будинку. Таким чином, в одному будинку площею 61, 3 кв.м., стало проживати разом 3 (три) родини: батьки дружини - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , 30-ти річний рідний брат [PERSON] - [PERSON] . Враховуючи, що спільне проживання декількох родин в одному житловому будинку є досить складним, вже через рік після одруження у травні - червні 2011 р. позивач з дружиною розпочав будівництво власного житла. При цьому, проектної документації вони не робили, оскільки вважали, що це уповільнить будівництво. Оскільки будівництво вимагає значних грошових коштів, будівництво здійснювалось поступово, власними силами, протягом восьми років та закінчилось у лютому 2019 року. При цьому, позивач та третя особа не передбачали, що відповідач [PERSON] після завершення будівництва, незважаючи на усні домовленості та родинні відносини, 21.05.2019 року оформить на себе право власності на новозведений будинок. З метою мирного врегулювання спору позивач та третя особа направили на адресу відповідачів досудову вимогу, зі змісту якої пропонували в добровільному порядку відшкодувати понесені витрати на будівництво або переоформити право власності на побудовану ними частину будинку або можливо переоформлення права власності на земельну ділянку, яка належить відповідачам на праві власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для можливості побудувати свій житловий будинок. При цьому, на вищевказану пропозицію відповідачі не погодились, а запропоновані останніми варіанти виявились для позивача та третьої особи неприйнятними. Після невдалих спроб вирішити вказану ситуацію мирним шляхом, 18 червня 2020 року позивач та третя особа звернулись із заявою про злочин до правоохоронних органів НП Деснянського УП ГУ НП в м. Києві, зокрема щодо шахрайських дій відповідача. 11 листопада 2020 року старшим дізнавачем ВД Деснянського УП ГУ МП в м. Києві було винесено Постанову про закриття кримінальної справи, виходячи з наступного. Провівши перевірку, в ході досудового слідства було встановлено обставини, які не дали достатніх підстав для правоохоронних органів щодо притягнення до відповідальності відповідача за шахрайські дії. Так, Відповідач в своїх поясненнях правоохоронним органам зауважив, що, нібито, він своїми силами і за власний кошт будував даний будинок, заперечував з приводу існування будь-яких домовленостей між сторонами з приводу оформлення права власності, а все його майно перейде [PERSON] по спадщині після його смерті. Таким чином, не маючи документального підтвердження первісних домовленостей між сторонами правоохоронні органи не можуть на даний час встановити достатні дані, які вказують об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 190 КК України. Таким чином, позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] набуті останніми грошові кошти в розмірі 225 465,16 гривень; проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 22.05.2019 року по 03.12.2020 року становить 38 661,32 гривень; судові витрати в розмірі 19011,47 гривень (дев`ятнадцять тисяч одинадцять гривень 47 копійок), з яких 16344,00 гривень (правнича допомога) + 2614,12 гривень (судовий збір) + 53,35 гривень (комісія банку). Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні немає правового значення чи вибуло майно з володіння власника за його волею, чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками, у тому числі грошовими коштами; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналізуючи викладе, можна дійти висновку, що кондиція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Разом з тим, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. З правового аналізу вище наведених норм матеріального права вбачається, що загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Аналогічна позиція висвітлена в Постанові Верховного суду України від 04.10.2017. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в своїй постанові, ввиходить з такого. Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частиною другою статті 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зі змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як свідчать письмові матеріали справі, відповідачі пропонували позивачу та його дружині вирішити даний спір мирним шляхом. Разом з тим, заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, на їх спростування не надали суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при здійсненні вказаного будівництва, матеріали, що були закуплені та доставлені за вказаною адресою позивачем у справі, не використовувались, а придбавались особисто відповідачами, а відтак суд приходить до висновку, що підлягають відшкодуванню позивачу грошові кошти, витрачені ним на будівництво, оскільки усні домовленості між сторонами, як підстава, на якій вони були набуті, згодом відпала. Водночас, дослідивши наданіпозивачем докази в обгрунтування своєї позиції, а саме копії документів, щодо придбання будівельних матеріалів на будівництво, оздоблення житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що понесені позивачем витрати підтверджуються на суму 163800,86 грн.. Надані суду документи на придбання матеріалів на іншу частину грошових коштів не містять інформації щодо особи придбавача, а відтак не можуть бути прийняті судом в якості належного та допустимого доказу щодо обгрунтування заявлених вимог. Вирішуючи питання щодо належного відповідача за даними вимогами, суд дійшов наступного. Оскільки право власності на садибний (індивідуальний) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, який розташований [ADDRESS] , зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] суд вважає, що вказані безпідставно набуті належні позивачу кошти, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] .. Вимоги, пред`явлені позивачем до відповідачки [PERSON] , суд вважає пред`явленими до неналежного відповідача. Разом з тим, виходячи з обсягу правовідносин, що склалисть між сторонами у справі, суд вважає недоцільним застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, та не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами, за період з 22.05.2019 року по 03.12.2020 року, в розмірі 38 661, 32 гривень. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про повернення безпідставно набутих коштів підлягає частковому задоволенню. Згідно з вимогами ч. 1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Враховуючи, що позивачем надано копію договору № 25/5/20/1-2 про надання правових послуг адвоката від 25.05.2020 р.; Акт приймання - передачі наданих правничих послуг № 1 до Договору про надання правових послуг адвоката № 25/5/20/1-2 від 25.05.2020 р.; платіжні документи, що підтверджують понесені позивачем витрати на правничу дорогому у розмірі 16344,00 грн., суд дійшов висновку що у відповідності до вимог ст. 137 ЦПК Україна з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягнення 16344,00 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1638 грн. підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial