Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника, стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних і просив стягнути з відповідача на його користь: - середній заробіток за весь час затримки в розмірі 22974 грн. 84 коп. з моменту звільнення та по день фактичного розрахунку, а саме з 15 серпня 2014 року по 04 грудня 2015 року включно; - інфляційні втрати в розмірі 3912 грн. 58 коп. від суми заборгованості в розмірі 5396 грн. 46 коп., яка стягнута з відповідача на його користь на підставі судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 26 березня 2014 року, що утворились за період з 26 березня 2014 року по 04 грудня 2015 року включно; - три відсотка річних в розмірі 274 грн. 55 коп. від суми заборгованості в розмірі 5396 грн. 46 коп., яка стягнута з відповідача на його користь на підставі судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 26 березня 2014 року, що утворились за період з 26 березня 2014 року по 04 грудня 2015 року включно. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він працював у відповідача на посаді контролера КПП Харківського опитного цементного заводу і 15 серпня 2014 року він звільнився з посади. На момент звільнення позивачу була нарахована заробітна плата та інші доплати, але грошові кошти відповідач позивачу не виплатив вчасно. 05 грудня 2015 року відповідач сплатив позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 5396 грн. 46 коп., яка була стягнута з відповідача на підставі судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Харкова 26 березня 2014 року. Під час розгляду справи позивач уточнив свої позовні вимоги і просив: визнати поважними причини пропуску позивачем строків звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів і поновити строки звернення до суду; стягнути з відповідача на її користь: середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку в розмірі 22974 грн. 84 коп. з моменту звільнення та по день фактичного розрахунку, а саме з 15 серпня 2014 року по 05 грудня 2015 року; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати нарахованої, але не виплаченої у встановлений термін заробітної плати, за період з 15 серпня 2014 року по 05 грудня 2015 року в розмірі 13729 грн. 76 коп. Також позивач просила стягнути з відповідача сплачену суму судового збору в розмірі 578 грн. 29 коп. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що заробітна плата є винагородою, яку роботодавець виплачує працівнику. Виплати, які підлягають стягненню відповідно до ст. 117 КЗпП не є винагородою за виконану роботу, а тому не є заробітною платою і не належать до фонду оплати праці. Позовна вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку не була заявлена в установлений законом строк у справі про банкрутство відповідача, отже, не має правових підстав для її задоволення відповідно до положень ч. 4 ст. 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Також, позивачем пропущений тримісячний строк для звернення до суду, наведені позивачем причини його пропуску не є поважними і цей строк не підлягає поновленню. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ТОВ фірми «Елавус ЛТД» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника та грошової компенсації втрати частини доходів відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у відповідача ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП Харківського опитного цементного заводу і наказом № 15/8-К від 15 серпня 2014 року була звільнена з роботи згідно ст.38 Кодексу законів про працю України. В день звільнення остаточний розрахунок по зарплаті з позивачем проведений не був і вона була вимушена звертатися до суду про стягнення належних їй сум. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 26 березня 2014 року було стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] зарплату за період з серпня по листопад 2013 року в розмірі 5 396 грн. 46 коп. Згідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Як вбачається із матеріалів справи заборгованість позивачу була фактично виплачена у повному обсязі лише 05 грудня 2015 року. Представник відповідача також вказує на відсутність вини підприємства, яке перебувало в процедурі банкрутства. З цього приводу судова колегія зазначає наступне. Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції чинній на час існування спірних правовідносин, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у Постанові Верховного Суду України по справі 6-76цс14. Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України за весь період невиплати цієї заробітної плати. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 зазначеної норми закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Доводи відповідача про те, що [PERSON] без поважних причин пропустила тримісячний строк на звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з ухвалення судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати, є безпідставними. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна правова позиція мітиться в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 05 грудня 2015 року. Рішення місцевого господарського суду про припинення провадження про банкрутство набрало законної сили 06 квітня 2016 року. З позовом [PERSON] звернулася 20 травня 2016 року із дотримання строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду з позовом є безпідставними. Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає сплаті позивачу, колегія суддів враховує Порядок обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою № 100 Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р., а також ту обставину, що зазначений позивачем розрахунок виконаний відповідно до вказаного Порядку та не був спростований відповідачем. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Так, позивач надала розрахунок відповідно до форми ОК-5 УПФУ в Орджонікідзевському районі м. Харкова, сформованої 19 лютого 2016 року, повними відпрацьованими місяцями [PERSON] є червень та липень 2013 року, заробітна плата за які складала 1487, 52 грн. та 1419, 66 грн. відповідно. Виходячи з вказаного розміру заробітної плати, середньоденна заробітна плата позивача становила 70, 91 грн. (1419,66 + 1487,52 / 41 робочий день). Відповідач прострочив виплату позивачці заробітної плати на 477 днів, з яких 324 робочих днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 22 974, 84 грн. (70,91грн. х 324 днів). Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 зі змінами, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація, як підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 3167 грн. 72 коп. (5 396,46 * 58,7% (величина приросту індексу споживчих цін з серпня 2014 року по листопада 2015 року) / 100% . Так як дане рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, воно підлягає скасуванню у повному обсязі. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсація втрати частини заробітку, у зв'язку з порушенням строків виплати, згідно з нормами діючого законодавства, входить до складу заробітної плати, позивач не повинна була сплачувати судовий збір. За таких обставин, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп. за подачу апеляційної скарги, а також 551 грн. 20 коп. на користь позивача, сплачений нею при зверненні у суд з позовом до суду першої інстанції.

Outcome: partial