Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення додаткового строку у 4 (чотири) місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті померлого 15 серпня 2011 року, свого діда, [PERSON]. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 15 серпня 2011 року помер його дід [PERSON], який 05 серпня 2002 року за життя на випадок своєї смерті склав заповіт на його ім»я та заповів, зробивши відповідне розпорядження, йому земельну ділянку площею 6,00 га, яка розташована на території Великовисківської сілької ради Маловисківського району Кіровоградської області. Про існування заповіту позивачу не нічого не було відомо, оскільки з 2009 року він постійно проживає на території Російської Федерації, так як йому для набуття громадянства Російської Федерації потрібно було постійно на протязі 5 (п»яти) років у відповідній країні, а також не був повідомлений нотаріусом про існування заповіту складеного на його ім»я. Про існування такого заповіту йому стало відомо від свого представника при розгляді іншої цивільної справи, під час розгляду якої з»ясувалося, що його мати прийняла спадщину та не повідомила його про існування заповіту. Через свого представника він звернувся до нотаріальної контори де йому було роз»яснено, що йому необхідно звернутися з позовом до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. З наведених вище підстав позивач змушений звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом, оскільки вважає, що строк для прийняття спадщини ним був пропущений з поважних причин. В попередньому судовому засідання та у судовому засіданні представники позивача: [PERSON] та [PERSON] підтримали пред»явлений позов та просили його задовльнити, з підстав викладених у ньому. Додатково представник позивача [PERSON] в попередньому судовому засіданні та під час судового розгляду пояснив, що поважними причинами пропуску його довірителем строку для прийняття спадщини є перебування за кордоном, незнання про факт смерті спадкодавця, а також те, що заповіт на ім»я позивача знаходився у відповідача [PERSON] і про наявність заповіту його довіритель дізнався влітку 2016 року. Відповідач [PERSON] при зверненні до нотаріальної контори не повідомила про нявність спадкоємця за заповітом, та в день одержання свідоцтва про право на спадщину, звернувшись із відповідною заявою, вже зазначає про наявність спадкоємця за заповітом, тобто позивача, маючи на меті не залучати, останнього для того щоб він прийняв спадщину, незазначаючи його місце проживання та роботи і в цей день заповіт складений на ім»я позивача передала нотаріусу, в свою чергу представник позивича після цього дізнався про наявність заповіту та отримав його дублікат. Позивачу не було відомо про те, що його померлому діду спадкодавцю потрібна була допомога, оскільки він проживав окремо від нього та був оточений турботою інших родичів і був матеріально забезпечений, в свою чергу сам позивач проживав у цей час у Російській Федерації. Позивач виїхав на проживання до Російської Федерації у 2009 році і до цього часу на територію України не приїзджав, тобто не приїздив зокрема і після смерті [PERSON]. Також, представник позивача [PERSON] пояснив, що відомостей проте, що його довіритель хворів у нього не має, він здоровий, має сім»ю та дітей і працює на шахті, а з 07 квітня 2014 року набув громадянство Російської Федерації. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що позивач у 2009 році виїхав з м. Кіровограда, в день смерті [PERSON] у телефонній розмові вона повідомляла позивача про смерть її батька, який є дідом позивача та просила його приїхати на похорон, однак позивач відмовився. Також відповідач повідомив, що безпосередньо позивач їздив із померлим [PERSON] до нотаріальної контори для оформлення заповіту, а тому був обізнаний про його наявність, безпосередньо у неї заповіт оформлений на ім»я позивача не зберігався і до нотаріальної контори вона його не подавала, вона та її колишній чоловік повідомляли позивача про необхідність звернення до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини. Нотаріуса при оформленні спадщини вона повідомляла про існування спадкоємця за заповітом і те, що він проживає у Російській Федерації, але не повідомляла де саме проживає позивач, оскільки останній не бажав щоб сторонні особи знали де конкретно він проживає. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що позивач не спілкувався зі своїм померлим дідом та не цікавився його життям і здоров»ям, у 2011 році працював разом зі своїм батьком на одному підприємстві на території Російської Федерації і був обізнаний у 2011 році проте, що його дід помер. Перебуваючи на території Російської Федерації позивач міг звернутися за допомогою консульських та дипломатичних органів для направлення його заяви про прийняття спадщини до компетентних органів України, а тому вважає, що непереборних обставин, які б перешкоджали позивачу звернутися із заявою про прийняття спадщини у нього не було. В заяві про прийняття спадщини її довіритель не вказувала про наявність позивача, як спадкоємця за заповітом, оскільки у заяві про прийняття спадщини, яку вона подавала нотаріусу необхідно було вказувати лише спадкоємців за законом, і крім того її довіритель телефонувала позивачу та повідомляла його про необхідність останньому звернутися до нотаріальної контори. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечувала проти задоволення позову та пояснила, що зі слів родичів їй відомо, що померлий [PERSON] мав намір заповісти належну йому на праві власності земельну ділянку позивачу, її довіритель доглядав за померлим [PERSON], який є його батьком та проживав із ним. Позивачу про смерть діда повідомляла відповідач [PERSON], яка є матір»ю позивача та сестра позивача, про вказану обставину їй відомо зі слів свого довірителя, на похоронах свого діда позивач був відсутній. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка є сестрою позивача та донькою відповідача [PERSON] показав, що на весіллі позивача 06 жовтня 2001 року померлий [PERSON] подарував йому сертифікат на земельну ділянку площею 6 га., передавши його, проте без будь-якого оформлення, в подальшому в серпні 2002 року позивач разом із дідом та нею їздили до нотаріальної контори де померлий [PERSON] склав заповіт на ім»я позивача, де зберігався заповіт їй не відомо. У грудні 2008 року, квітні 2009 року, а також у 2012 році позивач приїздив до міста Кіровограда, тобто вже після смерті спадкодавця. В день смерті [PERSON] вона повідомляла позивача про смерть діда у телефонній розмові. У серпні 2011 року вона разом із матір»ю, відповідачем [PERSON], приходили до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини і на той час нотаріусу було відомо про наявність заповіту. Також вона з матір»ю повідомляли позивача про необхідність звернення до нотаріальної контори, і останній пояснив їм, що звернеться до нотаріальної контори до кінця 2011 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є двоюрідним братом відповідачів показав, що з 2008 року він із позивачем не спілкувався, померлий [PERSON] при житті розповідав, що склав заповіт на ім»я позивача та показував його. Зі слів [PERSON] йому відомо, що позивача повідомляли про смерть діда [PERSON]. Коли свідок був на похоронах [PERSON] в телефонній розмові з кимось із родичів позивач повідомив, що не приїде на похорон діда. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 026439 [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 6,00 га, кадастровий номер: 3523181200:02:000:0481, що розташована на території Великовисківської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7208 (а.с. 6). 05 серпня 2002 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, склавши заповіт відповідно якому заповів після своєї смерті належну йому земельну ділянку площею 6,00 га., яка розташована на території Великовисківської сільської ради, що належала йому на підставі Державному акта на право приватної власності на землю 111-КР № 026439, виданого 28 грудня 2001 року [PERSON], що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 2323 (а.с. 5, 89). 15 серпня 2011 року помер [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с. 4, 73). [PERSON], дружина померлого [PERSON], померла 30 вересня 2009 року, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть (а.с. 73). З Листа-відповіді № 681/01-16 від 27 квітня 2016 року Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 та Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 червня 2016 року вбачається, що [PERSON] було рекомендовано звернутися до суду з позовом для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у зв»язку із тим, що [PERSON] не була прийнята спадщина після смерті [PERSON], який помер 15 серпня 2011 року, а в подальшому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно згідно Заповіту від 05 серпня 2002 року (а.с. 7, 41, 119, 127). З копії матеріалів спадкової справи № 395/2011 відкритої після смерті [PERSON] вбачається, що із заявами від 19 серпня 2011 року та від 06 грудня 2011 року про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися [PERSON] та [PERSON], зазначивши, що відсутні інші спадкоємці першої черги спадкування за законом та спадкоємці за правом представлення (ст.ст. 1261, 1266 ЦК України) (а.с. 63). Також з матеріалів зазначеної вище спадкової справи, зокрема із [PERSON] зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 19 серпня 2011 року та Інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 09 квітня 2012 року вбачається, що [PERSON] було складено заповіт від 05 серпня 2002 року, який був сформований безпосередньо нотаріусом (а.с. 66, 74). 09 квітня 2012 року до Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON], яка у своїй заяві серед іншого зазначила, що спадковим майном є земельна ділянка № 481, що розташована на території Великовисківської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, а також те, що крім неї є спадкоємець за законом [PERSON], який спадщину прийняв, але не оформив своїх спадкових прав та спадкоємець за заповітом [PERSON], який спадщину не прийняв, місце проживання та роботи якого їй не відомо (а.с. 71). 09 квітня 2012 року державним нотаріусом Другої Кіровоградської державної нотаріальної контори [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, реєстровий № 1-819, згідно якого [PERSON] та [PERSON] кожний успадкували по ? (одній другій) частині земельної ділянки площею 6,00 га, кадастровий номер: 3523181200:02:000:0481, що розташована на території Великовисківської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 026439, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 7208 (а.с. 100). Таким чином, судом встановлено, що земельну ділянку, як померлий [PERSON] заповідав після своєї смерті [PERSON], успадкували [PERSON] та [PERSON] по ? частині, які є дядьком та матір»ю позивача та дітьми померлого [PERSON].. Згідно статті 1233 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до частини 1 статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В частині 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як вбачається з частини 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із частиною 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частин 1, 2 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У відповідності до статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. У частині 1 статті 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 статті 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» серед іншого зазначається, що справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК (435-15). Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Таким чином, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом, проте пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений частиною 1 статті 1270 ЦК України, оскільки повинен був звернутися до нотаріальної контори до 15 лютого 2012 року. На думку суду, поважними причинами для застосування положень статті 1272 ЦК України є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подання ним заяви про прийняття спадщини, як спадкоємцем, в даному випадку за заповітом. Суд вважає, що причини, на які [PERSON] та його представники посилаються як на підставу для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, не пов»язані з об»єктивними, непереборними та істотними труднощами щодо вчинення дій для прийняття спадщини. При цьому суд вважає, що за відсутності інформації про смерть спадкодавця, перебування позивача на території Російської Федерації з 2009 року правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні і положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються. Посилання представників позивача проте, що позивач не знав про наявність оформленого на його ім.»я заповіту спростовується показаннями свідка [PERSON], згідно яких вона разом із позивачем та померлим [PERSON] була присутня коли за життя померлий оформлював заповіт на ім.»я позивача у нотаріальній конторі, а в подальшому у 2012 році позивач приїздив до міста Кіровограда, тобто вже після смерті спадкодавця. Крім того, суд не приймає до уваги як поважність причин пропуску для подання заяви про прийняття спадщини, посилання представників позивача на, те що останній був позбавлений можливості виїзжати на протязі 5 (п»яти) років за межі Російської Федерації щоб подати заяву про прийняття спадщини згідно Федерального закону «Про громадянство Російської Федерації» і те, що він з 25 червня 2009 року по 13 червня 2013 року працював у ТОВ «БудПроект» та не брав відпустку, оскільки як вбачається із наданого представниками позивача витягу із відповідного закону, строк проживання на території Російської Федерації вважається неприривним, якщо особа виїжджала за межі Російської Федерації не більше ніж на 3 (три) місця на протязі одного року, і позивач як працівник вправі самостійно розпоряджатися своїми трудовими правами, зокрема щодо відпустки. Таким чином, суд вважає, що позивач маючи на те бажання, незважаючи на те, що працював без відпустки після смерті спадкодавця протягом більше ні 6 (шість) місяців міг би прибути, в даному випадку на територію України, на строк до 3-х (трьох) місяців, тобто виїздити з території Російської Федерації, протягом 1 (одного) року, та міг би подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Крім того, суд враховує, що позивач перебуваючи на території Російської Федерації міг би звернутися в силу положень п. 3.13 Наказу Міністерства юстиції України та Міністерства закордонних справ України 27.12.2004 N 142/5/310 «Про затвердження Положення про порядок учинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України» до відповідної консульської (дипломатичної) установи та посвідчити свою заяву про прийняття спадщини у дипломатичних представництвах та консульських установах України, що розташовані на території Російської Федерації, або ж до нотаріуса на території Російської Федерації або видати доручення на ім.»я будь-якого свого представника на вчинення дій пов»язаних із прийняттям спадщини та вчинити дії передбачені пунктами 14, 27, 205-211 Наказу Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року N 20/5 Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції станом на 15 серпня 2011 року, дату смерті [PERSON]І.). Фотокопію пояснень громадянки [PERSON] надані на адресу Ленінського районного суду м. Кіровограда (а.с. 9), суд не приймає до уваги оскільки в силу положень ст.ст. 57, 58, 63 ЦПК України вони не є належними доказами, а обставини викладені в них не стосуються предмета доказування у даній справі, оскільки в них зазначено, що заявнику достеменно відомо, що з 2009 року та з липня 2012 року з території РФ Цигульський не виїжджав. Таким чином суд вважає, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов»язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом не встановлено, що відповідачі умисно не повідомляли нотаріуса про відсутність спадкоємця за заповітом, оскільки у своїх заявах про прийняття спадщини вони вказували на відсутність спадкоємців за законом, а нотаріус про при формуванні та одержанні [PERSON] та Довідок зі Спадкового реєстру не міг не бачити наявність нескасованого заповіту складеного [PERSON], а навпаки про це було зазначено у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину. На думку суду, якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви про прийняття спадщини, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, відсутність інформації про наявність заповіту складеного на його ім.»я, перебування за межами України, яким є місце відкриття спадщини, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічні правові позиції міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 04 листопада\~2015 року (справа № 6-1486цс15) та від 14 вересня 12016 року (справа № 6-1215ц16). В силу положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З урахуванням вищенаведеного правові висновки Верховного Суду України є обов»язковми для застосування судами у судовій практиці. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З наведених вище підстав, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, з урахуванням підстав позову, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачем та його представниками не було доведено непереборних, істотних та об»єктивних труднощів для подання [PERSON] заяви про прийняття спадщини за заповітом протягом 6 (шести) місців після смерті [PERSON], який помер 15 серпня 2011 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed