Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЄЛЛІОС ЛТД» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, та просила стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 1842,50 грн та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації у сумі 13818,75грн. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона працювала у «ТОВ ГЄЛЛІОС ЛТД» на посаді покоївки з 04липня 2012 року по 30 травня 2014 року. Згідно з наказом № 46-к я була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На думку позивача при звільненні їй неправомірно не було виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 22 календарних дні, що становить 1842,50 грн., та в порушення норм чинного законодавства не було виплачено суми середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 13 818,75 грн.. У судове засідання позивач не з'явилась, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі в якій також зазначила, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії трудової книжки [PERSON], Наказом № 18-К від 04.07.2012 року була прийнята на роботу в ТОВ «ГЄЛЛІОС ЛТД» з 04.07.2012 р. на посаду покоївки (а.с.9). 30.05.2014 року позивач була звільнена за згодою сторін відповідно до ст.36 КЗпП України (Наказ №46-к від 30.05.2014) (а.с.9). Також Наказом №46-к від 30.05.2014 про звільнення позивача, передбачено, що вона має право на отримання компенсації за невикористану щорічну відпустку (22 календарних дні) за період з 04.07.2012 по 30.05.2014 відповідно до законодавства України. Згідно розрахунку наданого позивачем, сума середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку становить 13 818,75 грн., та обраховувалась за наступною методикою: 83,75грн.- середній заробіток за день х 165 дн.-період затримки з 01.06.2014 р. по 12.11.2014 р.) (при розрахунку знак «х» - знак множення). Даний розрахунок судом був перевірений, та було встановлено, що він відповідає обставинам справи, а сума заборгованості, зазначена в ньому, підлягає стягнення з відповідача (а.с.11). Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Оскільки Відповідач неправомірно затримав позивачу виплату грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки і не провів з нею повного розрахунку в день звільнення та станом на день подання позовної заяви, тому суд вважає, що з Відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГЄЛЛІОС ЛТД» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати підлягає задоволенню в повному обсязі. Також відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати в сумі 243,60 грн. Враховуючи вище наведене, та

Outcome: approved