Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою, зареєстрованого 02.06.2001 року відділом державної реєстрацій актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №92, та просив визначити місце проживання дітей з ним. При цьому позивач посилався на те, що шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено і він не має наміру їх поновлювати, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить їх інтересам. Також позивач повідомив, що від шлюбу мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. \~ \~ \~ \~У судове засідання представник позивача, позивач, відповідачка та представник третьої особи подали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав і просив суд задовольнити позов, відповідачка заявила про визнання позову в повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, враховуючи визнання\~відповідачкою позову,\~суд,\~в порядку\~ст.ст.200,\~206\~ЦПК України, ухвалює\~рішення про\~задоволення позову. \~ \~ \~ \~Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 02.06.2001 року відділом державної реєстрацій актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №92. \~ \~ \~ \~Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], котрі проживають з батьком та, згідно їх особистих заяв, бажають проживати з батьком. \~ \~ \~ \~Сторони припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства і не мають наміру їх поновлювати, сумісно не проживають, мати дітей мешкає окремо, сім`я носить виключно формальний характер, майновий спір у них відсутній. Згідно ст.56 Сімейного Кодексу України, чоловік та дружина мають право на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. За таких обставин суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх дитини, що має істотне значення, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсному волевиявленню сторін і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх неповнолітньої дитини і шлюб може бути розірваний. З приводу визначення місця проживання дітей, суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.157 Сімейного кодексу України, питання виховання\~дитини вирішується\~батьками спільно,\~крім випадку,\~передбаченого частиною\~пятою цієї\~статті.\Частина перша статті 157 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2234-VIII від 07.12.2017\. У відповідності до вимог ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати\~та батько,\~які проживають\~окремо,\~не дійшли\~згоди щодо\~того,\~з ким\~із них\~буде проживати\~малолітня дитина,\~спір між\~ними може\~вирішуватися органом\~опіки та\~піклування або\~судом.Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до розяснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З урахуванням думки дітей та визнання позову відповідачкою, суд вважає, що вимоги позивача є законними й обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved