Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національної акціонерної компанії «Надра України» Дочірнє підприємство «Західукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати в сумі 7957,96 грн. та 10\~000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову покликається на те, що в період 2012-2014 року він працював на відокремленому підрозділі Львівська геологорозвідувальна експедиція ДП НАК «Надра України» Західукргеологія», де виконував обов'язки сторожа. В зв'язку із систематичною затримкою та невиплатою заробітної плати, 13.04.2014 року позивач звільнивися на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. На день звільнення відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата за період часу з травня 2014 року по серпень 2014 року, а також (з врахуванням невикорастиної відпустки) за жовтень 2014р. у сумі: 6\~310,77 грн. Однак, нарахована заробітна плата була виплачена йому лише 05.04.2016р. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14.06.2016р. з відповідача на його користь стягнено компенсацію втрати частини заробітної плати, у звязку із затримкою термінів її виплати в сумі 2600,46 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 32\~262,00 грн. Однак, в добровільному порядку рішення суду виконано не було і лише 01.09.2016 року, в порядку примусового виконання рішення суду, на користь позивача було стягнено кошти. За таких обставин, позивач вважає, що з вини відповідача було затримано виплату належної йому заробітної плати, а відтак останній зобовязаний виплатити середній заробіток за весь час затримки, а саме з 05.04.2016р. по 01.09.2016р. в сумі 7\~957,96 грн. Крім того, такою бездіяльністю відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яка виразилась у тому, що він є пенсіонером, а невиплата заробітної плати, яка складала значний розмір його сукупного місячного доходу, вимагала від нього додаткових зусиль для організації життя та призвело до погіршення нормальних життєвих звязків. 02.12.2016 року представник позивача подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 12904,80 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила з мотивів викладених у письмових запереченнях. Просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14.06.2016 року по справі №461/2887/16-ц вирішено стягнути з Дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» Західукргеологія» на користь [PERSON] 32\~262,00 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та 2600,00 гривень компенсації збитків за час не виплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Даним рішенням суду встановлено, що [PERSON] 13.04.2014 року був звільнений із посади сторожа на відокремленому підрозділі Львівської геологорозвідувальної експедиції ДП НАК «Надра України» «Західукргеологія». Однак, наявна заборгованість по заробітній платі в сумі 6310,77 гривень була фактично виплачена лише 05.04.2016 року. /а.с.3-5/. Дане рішення суду набрало законної сили та фактично було виконане в порядку примусового виконання рішень суду лише 01.09.2016 року /а.с.24/. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отож, зважаючи на встановлені Законом строки та періодичність виплати заробітної плати, обовязок власника або уповноваженого ним органу, при відсутності спору про розмір заробітної плати, виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки, не проведення повного розрахунку при звільненні є триваючим порушенням прав особи на отримання винагороди за працю, яке припиняється лише виплатою середнього заробітку по день фактичного розрахунку. При цьому, суд враховує правові позиції Верховного суду України, висловлені у справах №6-60цс13 та №6-144ц13, згідно яких установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачем не було виконано свого обовязку щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем у встановлені строки та останній змушений був звертатись до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Відтак, з відповідача підлягає стягненню і середній заробіток з 05.04.2016 року (день виплати нарахованої заробітної плати) по 02.12.2016 року (день винесення судового рішення), який згідно поданого розрахунку складає 12\~904,80 гривень. Щодо позовної вимоги з приводу стягнення моральної шкоди, то в задоволенні такої слід відмовити, оскільки позивач не надав суду жодного належного доказу на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди діями (бездіяльністю) відповідача. Також, позивачем не вказано, в чому полягають його моральні страждання, втрата нормальних життєвих звязків або у чому полягали його додаткові зусилля для організації свого життя. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення та з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку в сумі 12\~904,80 гривень. Решта вимог задоволенню не підлягають, у звязку з недоведеністю.

Outcome: approved