Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання (догляду) укладеного 29 листопада 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1062. Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором, укладеним між ними. В лютому 2020 року відповідачка повідомила їй про те, що не зможе виконувати умови вказаного договору, оскільки перебуває на карантині і не бажає утримувати її турбуючись про своє здоров`я та безпеку. У зв`язку з чим, вона була змушена звернутися до інших людей за допомогою. Комунальні послуги вона сплачує самостійно, всі необхідні ліки та продукти харчування купує за власний кошт. Відповідачка не заперечує проти розірвання договору довічного утримання. Від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого не заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, оскільки вона з позивачкою дійшли спільної згоди щодо розірвання спірного Договору довічного утримання (догляду) від 29.11.2017 року. . Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала на прав приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Валієвою В.В. 24.11.2017 року зареєстрованого в реєстрі за № 1038, спадкова справа № 19/2012. 29 листопада 2017 року між [PERSON] (далі відчужувач) та [PERSON] (далі - набувач) укладено договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого відчужував передає майно у власність набувача, а останній в свою чергу зобов`язується забезпечувати відчужувача утримання та доглядом довічно. Відповідно до п. 6 вищевказаного договору, за згодою сторін, догляд (утримання), що надається набувачем відчужувачу, включає в себе: забезпечення відчужувача житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному майні; постійне користування відчужуваним майном; забезпечення придатним для носіння одягом і взуттям; забезпечення належним медичним обслуговуванням; забезпечення продуктами харчування; оплата за власний рахунок комунальних послуг, інших платежів, пов`язаних з проживанням у відчужуваній квартирі відчужувача; надання будь-якої іншої допомоги; вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення відчужувача всіма засобами, предметами домашнього вжитку, речами, літературою, тощо. До обов`язків набувача також входить виконання додаткових доручень відчужувача, необхідних для забезпечення останнього належним доглядом та у разі смерті відчужувача поховати його. Згідно п. 7 Договору, грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць, за згодою сторін, визначається у розмірі 1500 грн. 00 коп. Позивач зазначає, що [PERSON] не виконує взяті на себе обов`язки, які передбачені договором, укладеним між ними. В лютому 2020 року відповідачка повідомила її про те, що не зможе виконувати умови вказаного договору, оскільки перебуває на карантині і не бажає утримувати її турбуючись про своє здоров`я та безпеку. У зв`язку з чим, вона була змушена звернутися до інших людей за допомогою. Комунальні послуги вона сплачує самостійно, всі необхідні ліки та продукти харчування купує за власний кошт. Відповідач позов підтримала та визнала позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 11). Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено в ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 Цивільного кодексу України договір довічного утримання може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. В силу ч.ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов`язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Так, підстави для припинення укладеного договору шляхом розірвання визначені в абзаці 9 договору, а саме договір довічного утримання може бути розірвано за згодою сторін, а у випадках невиконання його умов та відмови від добровільного розторгнення однією з сторін - в судовому порядку. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов`язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов`язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, яка надає це утримання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. В розумінні ч. 1 ст. 756 Цивільного кодексу Цивільного кодексу України правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане, оскільки виникнення права власності на житловий будинок у набувача за договором довічного утримання ні з якою іншою обставиною, як укладенням договору, не пов`язано. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved