Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що ним та найнятими ним працівниками на початку 2009 року проводилися роботи по реконструкції системи водовідведення в районі консервного цеху в м.Новоселиця, однак відповідач не уклав із ним трудову угоду та не здійснив оплату за виконані роботи. У зв`язку з цим, він на протязі декількох років неодноразово письмово та усно звертався із заявами до відповідача про надання інформації щодо невиплати коштів за виконані роботи, про призначення відповідальної особи, про отримання бюджетних коштів за виконані роботи, однак відповідач в порушення вимог Закону України «Про інформацію», Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Закону України «Про звернення громадян» не надав жодної відповіді. Крім того, у зв`язку з привласненням його майна просить стягнути моральну шкоду на підставі ст.386 ЦК України. Просить стягнути з відповідача на його користь 110000 гривень моральної шкоди. Ухвалою Новоселицького районного суду від 21.01.2019 року позовну заяву було залишено без руху. На виконання ухвали суду 24.01.2019 року від позивача надійшла заява. 30.01.2019 року ухвалою Новоселицького районного суду було відкрито спрощене позовне провадження. Відповідачем 25.02.2019 року на адресу суду було направлено відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позову. 04.03.2019 року позивачем було подано відповідь на відзив. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні у зв`язку із безпідставністю. Він пояснив, що дійсно позивач звертався до відповідача із заявами та йому було надано усні відповіді. Крім того, не було доведено погіршення здоров`я позивача сталося у зв`язку із порушенням відповідачем закону. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 березня 2010 року слідчим відділом ПМ ДПА в Чернівецькій області директору ТзОВ «Надія» [PERSON] . було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст.212 ч.1 КК України, в тому числі у зв`язку із тим, що в грудні 2008 року останній уклав фіктивний договір з ТОВ «Реалстрой» (м. Луганськ) про проведення реконструкції системи водовідведення з поглибленням русел існуючих водостоків в районі консервного заводу в м.Новоселиця, хоча фактично дані роботи проводились штатними працівниками товариства та фізичними особами, з якими не укладені відповідні трудові угоди, внаслідок чого незаконно сформував податковий кредит, що призвело до несплати до бюджету податків. Постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 15 квітня 2010 року [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності за ст.212 ч.1 КК України внаслідок зміни обстановки у зв`язку із сплатою податків та відшкодування державі завданої шкоди. Позивач 10.06.2013 року звернувся до СГ ТзОВ «Надія» із заявою, в якій з посиланням на норми Закону України «Про доступ до публічної інформації», просив надати інформацію про призначення відповідальної особи СГ ТзОВ «Надія» за виконання робіт на бюджетному об`єкті «Реконструкція системи водовідведення» в районі консервного заводу м.Новоселиця та освоєння коштів. Вказану заяву відповідачем було отримано 26.07.2012 року, що підтверджено копією поштової квитанції №6030001022006. З письмових доказів встановлено, що позивач звертався також із заявами, 27.01.2013 року, 23.07.2013 року та 08.04.2016 року у відповідності до Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про інформацію» та просив надати наступну інформацію: чи включені робітники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в табель для нарахування заробітної плати за І квартал 2009 року; чи отримали кошти СГ ТзОВ «Надія» за виконану роботу на бюджетному об`єкті «Реконструкція системи водовідведення» в районі консервного заводу м.Новоселиця від замовника УКБ Чернівецької ОДА; чи відповідає дійсності поширена інформація про те, що між СГ ТзОВ «Надія» та фіктивною фірмою ТОВ «Реалбуд» укладено договір про виконання робіт з метою уникнення оподаткування та невиплати зарплати робітникам; чи виплачувалася заробітна плата підставним особам фіктивного договору між СГ ТзОВ «Надія» та ТОВ «Реалбуд»; хто складав табель виходу на роботу робітників на об`єкті для нарахування зарплати; хто здійснював керівництво ходом робіт на вищевказаному об`єкті; чому не створено архів для збереження бухгалтерської документації, чому на бюджетному об`єкті відсутні будівельні конструкції. Крім того, відповідно до копій поштових конвертів, які були направлені [PERSON] на адресу відповідача, встановлено, що останній відмовлявся від їх отримання. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Статтею 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні, в тому числі таких порушень: ненадання відповіді на запит; ненадання інформації на запит. Особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.20 вищевказаного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. Згідно ст.19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] встановлено, що останній знаходиться на «Д» обліку у сімейного лікаря, гастроентеролога та кардіолога з діагнозом «виразкова хвороба», ремісія НСС, дифузний кардіосклероз, гіперплазія передміхурової залози. Оскільки представником відповідача не заперечувався факт того, що СГ ТзОВ «Надія» було отримано заяви позивача про надання інформації, то враховуючи вищевикладене, суд враховує доведеність позивачем порушення його прав як отримувача публічної інформації у формі ненадання інформації, що призвело до його душевних психоемоційних переживань, суд вбачає наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями. Про це свідчить в тому числі незадовільний стан здоров`я позивача, що за характером страждань це прості переживання, значну тривалість негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права позивача, необхідність звернення із позовом до суду для захисту порушених прав. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також встановлених судом обставин справи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сфері інформаційних відносин підлягають частковому задоволенню в сумі 16000 гривень. Суд не вважає за необхідне окремо розмежовувати розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, яка була спричинена відповідачем у зв`язку із порушенням конкретних прав згідно окремого Закону, оскільки її не має необхідності розмежовувати через схожість правових підстав виникнення такої шкоди. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у відповідності до ст.386 ЦК України, то в цій частині слід відмовити виходячи з наступного. Частиною 3 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Позивач в позовній заяві посилається на те, що ним за власні кошти було придбано будівельні матеріали та конструкції, гравійно-піщана суміш, залізобетонні кільця, бензин та дизпаливо, для роботи залучено екскаватор та насосний агрегат для відкачування води з траншеї, однак відповідач незаконно привласнив належне йому майно, та не компенсував йому витрати. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як визначено ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно рішення Новоселицького районного суду від 30.06.2017 року та постанови Верховного суду від 25.06.2018 року встановлено заподіяння майнової шкоди [PERSON] , однак в них не визначено її розмір. Оскільки позивачем не було надано жодного доказу вартості привласнення майна, то в цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачу було надано усні відповіді на запити не ґрунтуються на законі, оскільки згідно ст.19 ч.1 п.6 Закону України «Про звернення громадян» відповідач зобов`язаний був надати письмові відповіді на запити, а докази направлення таких відповідей не надав.

Outcome: partial