Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, у якому просив визнати незаконними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва щодо ненаданні [PERSON] за заявою від 15 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, визнати незаконними повторні дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва щодо ненаданні [PERSON] за заявою від 26 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва надати працівнику [PERSON] щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач працює на посаді лікаря з ультразвукової діагностики діагностичного відділення філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з 01 листопада 2013 року на 0,5 ставки лікаря. 15 червня 2018 року позивач на ім`я директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичного центру» Деснянського району м. Києва Лимаря Ю.В. , де просив надати невикористану ним щорічну основну відпустку на 30 календарних днів за період роботи з 2014-2015 роки. Однак, при ознайомленні у відділі кадрів 26 червня 2018 року з наказом №2/266 від 20 червня 2018 року, позивачу було надано відпустку тільки на три робочі дні, без усних та письмових роз`яснень та аргументації позивачу незаконно відмовлено у наданні на 27 днів щорічної основної відпустки. Позивач був змушений повторно подати 26 червня 2018 року заяву про надання 27 днів щорічної основної відпустки з 05 липня 2018 року за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року. Позивач, 27 червня 2018 року звернувся в приймальну директора відповідача дізнатися результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, де йому було повідомлено, що директор її ще не розглядав. В подальшому, а саме 27 червня 2018 року, позивач подав заяву в.о. директора відповідача Сіротінкіной К.Г. , де просив в найкоротший термін повідомити позивача про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово позивача причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів. 05 липня 2018 року, позивач звернувся до приймальної директора відповідача, де йому було відмовлено у наданні письмової чи усної відповіді на його звернення. 30 вересня 2015 року позивача було звільнено відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва від 28 вересня 2015 року із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників та неотримання згоди працівника на пропозицію про переведення на іншу роботу, згідно п.1 ст.40 КЗпП України, бухгалтерія виплатила позивачу компенсацію за дні невикористаної відпустки за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року із розрахунку 31 календарний день за повний відпрацьований рік. Враховуючи, що позивача поновили 19 лютого 2018 року на посаді лікаря Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, заяву на щорічну основну відпустку на 27 днів за період роботи з 2014-2015 роки позивач не писав і у щорічній основній відпустці не перебував. Окрім цього, необхідність в наданні позивачу щорічної основної відпустки терміном 30 календарних днів за період роботи з 2014-2015 роки, також зумовлена тим, що 06 квітня 2018 року біля входу до роботи позивача у філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, на останнього був здійснений фізичний напад з погрозами вбити. В результаті фізичного нападу, позивач отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, перелом кісток мозку, як результат позивач тяжко фізично та морально переносив дані події і планував забезпечити собі повноцінний відпочинок з можливістю пройти курс реабілітаційного лікування в санаторії, однак відповідач позбавив даної можливості позивача, надавши останньому відпустку терпіном 3 робочі дні. Отже, такими діями відповідача [PERSON] завдано моральної шкоди, на підставі чого останній була змушений звернутися до суду із відповідним позовом. 10 грудня 2019 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку з спливом тримісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України, для звернення працівника до суду для вирішення трудового спору. Ухвалою суду від 16 серпня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до слухання по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом (ст. 45 Конституції України). Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [PERSON] працює на посаді лікаря ультразвукової діагностики діагностичного відділення філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з 01 листопада 2013 року на 0, 5 ставки лікаря. Також, судом встановлено, що 15 червня 2018 року [PERSON] на ім`я директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Лимаря Ю .В . , подав заяву в якій просив надати йому невикористану щорічну основну відпустку на 30 днів за період 2014-2015 роки з 02 липня 2018 року. Дана заява була погоджена з завідуючим діагностичним відділенням філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Пономарьовим Д.В. , завідуючим філією № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Нахатакяном С.А. та інспектором відділу кадрів Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва (а.с.10). Відповідно до наказу Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва № 2/266 про надання відпустки, [PERSON] , було надано щорічну основну відпустку за період роботи з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року з 02 липня 2018 року по 04 липня 2018 року, тобто 3 календарні дні (а.с.12). Також, 26 червня 2018 року, [PERSON] , повторно звернувся із заявою до директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Лимаря Ю.В., в якій просив надати йому щорічну основну відпустку на 27 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, з 05 липня 2018 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу (а.с.11). 27 червня 2018 року, [PERSON] , звернувся із заявою на ім`я в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Сіротінкіної К.Г. № 89-з від 27 червня 2018 року, де просив в найкоротший термін повідомити його про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово про причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів (а.с.39). Листом від 04 липня 2018 року № 1347 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, за підписом директора Лимара Ю.В., позивачу було надано відповідь на його заяву від 26 червня 2018 року. В даному листі відповідач, наголошує на тому, що позивач використав всі 31 календарні дні основної щорічної відпустки за період роботи з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2015 року безпосередньо перебуваючи у відпустці або шляхом отримання грошової компенсації невикористаних днів відпустки при звільненні (а.с.98-99). Окрім цього, 05 липня 2018 року, [PERSON] , звернувся із заявою до в.о. директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва Сіротінкіної К.Г., № 91-з, в якій просив в найкоротший термін повідомити його про результати розгляду заяви від 26 червня 2018 року, надати можливість ознайомитися з наказом про надання йому 27 днів щорічної основної відпустки, повідомити письмово про причини відмови в щорічній основній відпустці на 30 календарних днів (а.с.40). Згідно з ч. 1 ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно з ч. 3 ст.2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Статтею 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Відповідно дл п.2 ч.1 ст.9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до п.1 ст. 1215 Цивільного кодексу Країни, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Отже, аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, стримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім цього, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права та відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки. Така правова позиці висловлена Вищим Адміністративним Судом України у своїй постанові від 07.03.2017 р. справа К 800/20576/16. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обгрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд. виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що-мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову позивача, в частині визнання незаконними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва щодо ненаданні [PERSON] за заявою від 15 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, визнання незаконними повторні дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва щодо ненаданні [PERSON] за заявою від 26 червня 2018 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, зобов`язання Комунального некомерційного підприємства «Консультативно - діагностичний центр» Деснянського району м. Києва надати працівнику [PERSON] щорічну відпустку тривалістю 27 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року. Практика Європейського суду з прав людини дає ґрунтовні підстави для ствердження, що під час вирішення питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. В контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «майно» охоплює, як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які, заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Стаття 1 вказаного Першого протоколу повинна бути застосована судом для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Таким чином, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особу не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що свідчили б про завдання позивачеві діями відповідача моральної шкоди. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до квитанції № 4371 від 14 червня 2019 року позивачем за подання відповідного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 921 грн., відповідно до квитанції № 4337 у розмірі 768, 40 грн., та відповідно до квитанції № 0.0.1418527397.1 у розмірі 1 536, 80 грн. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2 305, 20 грн. за задоволення трьох вимог немайнового характеру (768, 40*3). Разом з тим, позивачем в позовній заяві не надано доказів витрат пов`язаних з оплатою правової допомоги в розмірі 30 000 грн., а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial