Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за договором про надання траншу. На обґрунтування\~своїх позовних\~вимог посилається\~на те,\~що між\~банком та\~відповідачкою [PERSON]\~було укладено\~Рамкову угоду\~№FW1.44\~від 17\~грудня 2007\~року,\~відповідно до\~якої позивач\~здійснив кредитування\~відповідачки на\~підставі кредитного\~договору № 90.1597/FW1.44 від 15 січня 2008 року про надання траншу в розмірі 13\~000 доларів США під 10% річних, строком на 179 місяців Виконання зобовязань відповідачки [PERSON] за кредитним договором забезпечувалось згідно укладеного договору поруки №3270-ДП1 від 15 січня 2008 року, солідарною порукою фізичної особи відповідача [PERSON], відповідно до п.2.1 умов якого, поручитель відповідає по зобовязаннях позичальника за кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, що свідчить про те, що відповідач [PERSON] зобовязався перед позивачем відповідати солідарно з відповідачкою [PERSON] у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязання за кредитним договором № 90.1597/FW1.44 від 15 січня 2008 року про надання траншу. Згідно п.8.2.1 кредитного договору №1, позивач вправі вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобовязань за цим договором тривалістю більш ніж три банківських дні. Також п.8.6, п.8.7 даного кредитного договору передбачено, що при простроченні погашення грошових зобовязань тривалістю більш ніж 30 календарних днів позичальник зобовязаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через три банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи кредитор предявив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з кредитором. При цьому кредитор вправі самостійно без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення. Відповідно до ч.3 п.2, п.4.1 Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує проценти, а п.10.2 встановлено, що у випадку прострочення строків погашення грошових зобовязань, позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Відповідачка [PERSON] не виконала взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту, внаслідок чого позивачем направлялися відповідачці вимога про повне дострокове погашення кредиту, яка залишалася без задоволення, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом до відповідачів як до солідарних боржників про примусове солідарне стягнення заборгованості в загальному розмірі 549 903 гривні 50 копійок, яка складається з заборгованості за капіталом 255 943 гривні 70 копійок, за процентами 37 473 гривні 12 копійок, процентами за неправомірне користування кредитом - 8 092 гривні 29 копійок, за пенею - 248\~394 гривні 38 копійок.. Відповідачка [PERSON] 19 квітня 2018 року (а.с.170-172) звернулася до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору поруки недійсними. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 17 грудня 2007 року вона з позивачем уклала рамкову угоду № FW1.44, на підставі якої 15 січня 2008 року між ними було укладено договір про надання траншу №90.1597/FW1.44, згідно якого вона отримала кредит в розмірі 13 000 доларів США, з процентною ставкою 10,00%, строком на 179 місяців. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки №3270-ДП1 від 15 січня 2008 року з поручителем [PERSON] Відповідачка вважає, що даний договір, є договором споживчого кредиту, а внаслідок його підписання порушено норми законодавства та права позичальника, як споживача з боку банку, а саме: п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки інформація не була їй надана в повному обсязі. Даний закон має норми, які забороняють видавати кредити в іноземній валюті на території України. Згідно умов кредитного договору позивач зобовязується надати відповідачці кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку. Вважає, що вона не укладала з позивачем договір про відкриття поточного рахунку, їй були надані позивачем не кредитні кошти, як вказує позивач, а було здійснено переказ у валюті, що в свою чергу ставить під сумнів правомірність дій позивача в частині нарахування відсотків за користування коштами та видачу кредитних коштів взагалі. Відповідачка також вважає, що вона не підписувала та не надавала згоду позивачеві на перерахування валюти з позичкового рахунку, отже рахунок за номером 2203 не може бути відкритим, оскільки він є внутрішньобанківським рахунком для обліку виданих кредитів і своєї фінансової бухгалтерської звітності. При укладенні договору вона була введена в оману позивачем, щодо розміру відсотків, які має сплатити за користування кредитом, оскільки договір містить приховані проценти; кінцева сукупна вартість кредиту не відповідає фактичній вартості кредиту; позивачем не надано повної та достовірної інформації про умови кредитування, а також не досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору. Також вважає, що всупереч вимог п.2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач не надав відповідачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. Тому відповідачка вважає, що згідно п. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, а позивач всупереч даних вимог закону не повідомив відповідачці розмір відсотків, кінцеву сукупну вартість кредиту, що є істотною умовою договору, а також не повідомив річну відсоткову ставку. Відповідачка у зустрічному позові зазначає, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, тому прохала визнати Рамкову угоду № FW1.44 від 17 грудня 2007 року, договір поруки №3270-ДП1 від 15 січня 2008 року, договір про надання траншу №90.1597/ FW1.44 від 15 січня 2008 року недійсними. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2018 року вказані позови було прийнято до спільного розгляду та обєднано їх в одне провадження (а.с. 173). Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом згідно позовної заяви підтримав та прохав їх задовольнити. 29 травня 2018 року представником позивача було подано відзив на зустрічну позовну заяву (а.с. 181-182), згідно якого вважають зустрічний позов безпідставним та необґрунтованим, таким що ґрунтується на неправдивих і помилкових твердженнях, та є таким, що не підлягає задоволенню. Відповідачкою [PERSON] в поданій зустрічній позовній заяві в якості відповідача вказано [PERSON], хоча жодних позовних вимог до нього нею не заявлено. Крім того, відповідачка [PERSON] посилається на Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки вважає, що кредитний договір укладений між позивачем та нею, споживчим кредитом, в той час, як споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Як вбачається з п.1.2 договору про надання траншу №90.1597/ FW1.44 від 15 січня 2008 року, цільовим призначенням кредиту за договором було задоволення особистих не споживчих потреб. Отримані кредитні кошти видавалися не для придбання продукції, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» для дотримання вимог до споживчого кредиту, а для задоволення особистих не споживчих потреб, що підтверджується відсутністю умов про придбання продукції в кредитному договорі та доказів, що підтверджують таке придбання. Твердження відповідачки [PERSON] що позивач всупереч вимог законодавства під час укладення договору не надав їй письмової інформації про умови кредитування і сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки по ньому, не відповідають дійсності, оскільки невідємною частиною Договору про надання траншу №90.1597/FW1.44 від 15 січня 2008 року, є додаток №1 «Розрахунок сукупної вартості кредиту», який містить детальну інформацію про платежі, які повинна здійснити відповідачка при виконанні умов договору, з яким остання ознайомлена під підпис. Стосовно тверджень відповідачки [PERSON] про видачу їй готівки через касу банку, та не укладення договору про відкриття поточного рахунку, вважають що такі посилання не можуть бути враховані судом, оскільки відповідно до п.2.4 договору вказано, що комісію за надання кредиту вона не сплачувала, рахунок їй був відритий на підставі договору №FIL.11433-208 від 04 серпня 2004 року, який був нею підписаний, та на який було перераховано кредитні кошти. Не відповідають дійсності також посилання про те що, позивачем були приховані відсотки, які вона має сплатити за користування кредитом, та те, що кінцева сукупна вартість кредиту не відповідає фактичній вартості кредиту, а при укладенні договору порушено Закон України «Про захист прав споживачів» щодо надання повної та достовірної інформації про умови кредитування, та не досягнуто згоди щодо істотних умов договору. Зазначено, що позивачем було прийнято рішення на користь відповідачки та зменшено проценту ставку за кредитом з 10% річних до 8% річних, тому прохав відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідачі [PERSON], [PERSON], якій належним чином повідомлені про день та час розгляду справи за зареєстрованим місцем свого мешкання (а.с. 232-234, 236-237), в судове засідання не зявилися, про причину неявки суд не повідомили. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідачки та позивачки за первісним позовом, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. 02 червня 2018 року представником відповідачки [PERSON] - [PERSON] подано до суду письмові заперечення на первісний позов (а.с.65-66), згідно яких він прохав відмовити в задоволенні первісного позову з підстав невідповідності даних позовних вимог нормам чинного законодавства, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, пеня почала нараховуватися з 05 лютого 2008 року, а закінчилася 28 лютого 2017 року, тобто період нарахування пені складає більше 9 років, що суперечить чинному законодавству України в частині строку нарахування та в частині стягнення, після пропущення строків позовної давності. Тому прохав застосувати строк позовної давності в частині стягнення заборгованості за пенею, терміном в один рік. Крім того, зазначив, що позивачем до позовної заяви не додано первинного документу, з якого вбачався б стан розрахунків між позивачем та відповідачкою [PERSON], тому прохав відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідачів (а.с. 65-66). Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~ Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, укладений між сторонами, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обовязковим до виконання сторонами. Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «ПроКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПроКредитБанк» (а.с.239-241), та відповідачкою [PERSON] було укладено договір №FIL.11433-208 від 04 серпня 2004 року про відкриття та використання поточного рахунку (а.с. 184-187), згідно якого відповідачці [PERSON] було відкрито поточний рахунок відповідно до Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» затвердженої Постановою Правління НБУ №492 від 12 листопада 2003 року. Також судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПроКредитБанк», та відповідачкою [PERSON] 17 грудня 2007 року було укладено Рамкову угоду №3270 (а.с.17), а 11 вересня 2009 року укладено Договір №1 про внесення змін до Рамкової Угоди (а.с.1-16), пунктом 2.1 якого встановлено, що кредитор на підставі угоди зобов'язується здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов'язується належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами. Пунктом 2.2 Рамкової угоди встановлений ліміт кредитування - еквівалент 41 000 доларів США, ліміт строку кредитування - 180 місяців, максимальний розмір процентів - 40% річних (а.с.17). Згідно з п. 3.5 Рамкової угоди кредит вважається виданим з моменту списання суми кредиту з відповідного рахунку кредитора з метою видачі кредиту, а при видачі овердрафту - з моменту виникнення дебетового сальдо поточного рахунку позичальника. У пунктах 4.1, 4.2 Рамкової угоди зазначено, що за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити кредитору проценти у розмірі та порядку, визначених угодою та кредитними договорами у межах максимальних розмірів процентів, встановлених угодою. Проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту. У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення, включно (п.4.4 Рамкової угоди), а зазначене свідчить про те, що договір між сторонами укладено відповідно до вимог ст.ст. 638, 639, 1054-1056-1 ЦК України. 15 січня 2008 року, на підставі Рамкової угоди №3270 від 17 грудня 2007 року між [PERSON] та позивачем було укладено Договір про надання траншу №90.1597/3270 за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит у розмірі 13 000 доларів США, строком на 179 місяців, зі сплатою процентної ставки у розмірі 10% річних, виходячи з 360 календарних днів у році. Цільове призначення кредиту за даним договором задоволення особистих не споживчих потреб, та як вбачається з п.2.4 Договору про надання траншу, визначений спосіб видачі кредиту на поточний рахунок №262070111433. При цьому позичальник не сплачує кредитору комісію за надання кредиту (а.с. 18). Факт отримання кредиту в розмірі 13\~000 доларів США не заперечувався представником [PERSON] Відповідно до п.3.3.1 Договору, позичальник зобовязується поповнити свій рахунок №262070111433 у ЗАТ «ПроКредит Банк» та уповноважує і доручає кредитору здійснювати з рахунку договірне списання коштів, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора за цим договором та графіком. У випадку недостатності коштів на вказаному рахунку кредитор має право, а позичальник уповноважує кредитора здійснювати договірне списання коштів, що підлягають сплаті позичальником на користь кредитора за цим договором та графіком з карткового рахунку позичальника. Даний Договір є невід'ємною частиною Рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього договору. Пунктом 5 Договору встановлено, що у разі простроченої заборгованості з погашення кредиту або прострочення сплати відсотків згідно графіку, або сплати штрафних санкцій більш ніж три банківських днів, або у разі невиконання чи неналежного виконання зобовязань, передбачених у п.3.5, 4.2, 5.5, 5.6, 7.2 договору, або наявності обставин, які ставлять під сумнів погашення кредиту, кредитор набуває права вимагати достроково, а позичальник відповідно до п.5.6 зобовязаний достроково погасити кредит та інші нарахування за цим договором протягом пяти банківських днів з дня відправлення кредитором письмової вимоги про дострокове погашення у випадках передбачених п.5.1, 5.4 5.8 договору. У додатку №1 до Договору про надання траншу від 15 січня 2008 року №90.1597/3270 визначений Графік повернення кредиту та сплати процентів, який неодноразово змінювався за взаємною згодою сторін шляхом підписання додатків до Договору траншу в новій редакції (а.с. 19-26). Свої зобов'язання за Договором про надання траншу позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачці [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 31_211 від 16 січня 2008 року (а.с.135). В свою чергу, відповідачка [PERSON]М свої зобов'язання за договором не виконала своєчасно, не здійснює платежі для погашення суми заборгованості по кредиту та має заборгованість по нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. Відповідно до ч.1 п.1\~ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Під час розгляду справи судом було встановлено що станом на 28 лютого 2017 року згідно розрахунків позивача (а.с.8-14) у [PERSON] мається заборгованість за кредитним договором в розмірі 9\~460,59 доларів США, що за курсом становить 255\~943 гривні 70 копійок, за процентами в розмірі 1\~385,14 доларів США, що за курсом становить 37\~473 гривні 12 копійок. Також позивачем нараховані проценти за неправомірне користування кредитом в розмірі 299,12 доларів США, що за курсом становить 8\~092 гривні 29 копійок та пеня в розмірі 248\~394 гривні 38 копійок. В забезпечення виконання зобов'язань відповідачки [PERSON]М за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПроКредит Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір поруки №3270-ДП 1 від 15 січня 2008 року (а.с. 29), та до якого 11 вересня 2009 року було укладено Договір №1 про внесення змін до Договору поруки (а.с. 27-28). Відповідно до п.2.1 Договору поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника в їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. При цьому відповідно до п.4.5 Договору поруки, до усіх вимог, що випливають з договору, встановлена позовна давність у 5 років, включаючи вимоги, щодо яких законодавством встановлена спеціальна чи обмежена позовна давність. Відповідно до п.3.1 Договору поруки поручитель вправі у день настання строку виконання зобовязання здійснити його належне виконання за позичальника повністю або частково. Поручитель вправі достроково виконати зобовязання за позичальника на умовах та випадках, визначених кредитними договорами, при цьому поручитель несе усі ризики та відповідальність перед позичальником щодо наслідків дострокового погашення, а також зобовязується нести усі витрати повязані із достроковим виконанням. Згідно п.п.3.2, 3.3 Договору поруки Поручитель зобов'язаний належно повністю виконати зобов'язання Позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості Позичальника у зв'язку із порушенням умов Кредитних договорів чи неможливістю виконання ним його зобов'язань (смерть, тривала відсутність, хвороба, ліквідація, банкрутство тощо). Умовами п. 3.9 Договору поруки передбачено, що якщо кредитор надіслав Поручителю вимогу про погашення заборгованості Позичальника і протягом 5-ти банківських днів з моменту її відправлення Поручитель не виконає цю вимогу, Поручитель сплачує пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості Позичальника за Кредитними договорами за кожний день існування заборгованості Позичальника, починаючи з шостого банківського дня з дати відправлення Поручителю вказаної вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2016 року відповідачці [PERSON]М та відповідачеві [PERSON] як поручителю позивачем були направлені вимоги про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором, однак вказані вимоги залишені без задоволення (а.с. 30,31). В той же час, під час розгляду справи представником відповідачки [PERSON] [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за пенею. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); У цьому разі позовна давність обчислюється від дня від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що до даної категорії позовних вимог необхідно відповідно вимог п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України застосувати річний строк позовної давності на період звернення позивача з позовом до суду 05 квітня 2017 року, оскільки представником відповідачки подано до суду відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України заяву про застосування встановленого законом скороченого строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені терміном в один рік. В свою чергу представником позивача не доведено суду факт укладання договору з [PERSON] щодо встановлення строку позовної давності терміном 5 років і щодо вимог про стягнення пені в тому числі. Суд вважає, що оскільки [PERSON] не виконувались належним чином умови кредитного договору, тому вимоги позивача про солідарне стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, оскільки пеня стягується лише за останні 12 місяців до дня звернення з позовом до суду згідно положень ст. 258 ЦК України. Тому вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 128 804 гривні 42 копійки задоволенню не підлягають. При цьому з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків за користування кредитом в розмірі всього 119 589 гривень 96 копійок, відмовивши в задоволені іншої частини позову про стягнення пені. Отже, суд приходить до висновку, що у відповідності до\~ст.526 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватися сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках. Приймаючи до уваги викладені обставини, доведеність з боку позивача факту порушення відповідачкою [PERSON] умов Рамкової угоди від 17 грудня 2007 року, договору поруки №3270-ДП1 від 15 січня 2008 року, договору про надання траншу від 15 січня 2008 року, а також враховуючи відсутність з боку відповідачів доказів погашення заборгованості, суд визнає вимоги позивача частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ «ПроКредитБанк», [PERSON] про захист прав споживачів, визнання рамкової угоди, кредитного договору, договору поруки недійсними, суд зазначає наступне. Стосовно доводів відповідачки [PERSON] про те, що позивач увів її в оману під час укладення спірних правочинів, то суд вважає, що відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з п. 20, 26\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Суд вважає, що наявність умислу в діях позивача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку відповідачка [PERSON] Однак, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження доводів відповідачки [PERSON]М щодо введення її в оману під час укладання спірних договорів. Крім того, укладаючи Рамкову угоду та Договір про надання траншу на власний розсуд відповідачка [PERSON]М обрала валюту кредиту, а саме: долар США, оскільки була заінтересована саме у такому кредиті, не зважаючи на усі існуючі ризики та можливі негативні зміни, про що зазначено у самому договорі, який нею підписаний. Факт підписання договору не оспорювання сторонами. Як вбачається\~з умов\~Договору про\~надання траншу\~№90.1597/3270\~від 15\~січня 2008\~року,\~який був\~укладений на\~підставі Рамкової\~угоди №3270від\~17\~грудня 2007\~року та\~Договору №1\~про внесення\~змін до\~рамкової угоди\~від 11\~вересня 2009\~року,\~відповідачка [PERSON]\~отримала кредит\~у розмірі\~13\~000\~доларів США\~зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі\~10\~%\~на рік\~на суму\~залишку заборгованості\~за кредитом,\~стоком на\~179\~місяців,\~за яким\~позичальник зобовязалася\~щомісячно в\~період сплати\~надавати банку\~грошові кошти\~(щомісячний\~платіж)\~для погашення\~заборгованості за\~кредитом,\~відсотків,\~пені та\~інших витрат. Цільове призначення кредиту за даним договором задоволення особистих\~не споживчих\~потреб (а.с. 18). Відповідно до п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.96 р. N 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»\~Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. З вищенаведеного вбачається, що договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. Дія\~ Закону України «Про захист прав споживачів»\~поширюється лише на правовідносини, які виникають за договором про надання споживчого кредиту. Крім того,\~рішенням Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року N 15- рп/2011\~у справі N 1-26/2011 офіційно розтлумачено, що в аспекті конституційного звернення положення п. п. 22, 23 ст.\~1, ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року N 1023-XII\~з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої\~ст. 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту. Суд вважає, що до спірного кредитного договору не можуть застосовуватися норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такий кредит не є споживчим, що зясовано шляхом аналізування законодавства, та випливає з тексту самого договору, оскільки останній містить посилання на те, що кредитні кошти надаються для задоволення не споживчих потреб [PERSON] Крім того, суд вважає, що розмір отриманого кредиту також свідчить про те, що такий кредит не може бути споживчим з огляду на його значну суму. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~статті 203 ЦК України. Згідно ч. 3 даної статті правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Суд вважає,\~що \~посилання відповідачки\~[PERSON]\~та її\~представника на\~те,\~що положення\~Рамкової угоди\~від\~17\~грудня 2007\~року,\~та договору\~про надання\~траншу від\~15\~січня 2008\~року вона\~не мала\~можливості оцінити\~та осмислити,\~виявити недоліки\~та оцінити\~ризики та\~збиткидоговору, а тому вони не відповідають вимогам\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є необґрунтованими. Суд не приймає в якості підстав для визнання спірних договорів недійсними, посилання відповідачки на порушення умов Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказаний нормативний акт не регулює спірні відносини. Тому підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У звязку з частковим задоволенням первісного позову, та відмовою в задоволенні зустрічного позову, судовий збір покладається на відповідачів за первісним позовом пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial