Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням [PERSON] та неповнолітню [PERSON] , вказуючи, що відповідачи з 2015 року не проживають в належній йому кімнаті у комунальній квартирі за адресою [ADDRESS]. Позивач вказує на те, що відповідачі не проживають в квартирі більше одного року, а тому втратили право користування. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги . Відповідач позовні вимоги не визнала. Пояснила , що дійсно вона сама разом з донькою виїхала з зазначеної квартири у 2015 році і більш не поверталася , але в неї та доньки іншого житла немає , зараз вона проживає у знайомої. Також представник третьої особи надав до суду висновок про недоцільність визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно\~ст.150 ЖК України,\~\~ст.ст.319,\~383 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для власного проживання і проживання членів\~\~сім'ї, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено\~ст.391 ЦК України. В\~судовому засіданні\~встановлено,\~що згідно із договором дарування від 31 жовтня 2013р. [PERSON] , на праві особистої власності належить одна кімната площею 17,2 кв.м в комунальній квартирі [ADDRESS]. Право власності на житло внесено в Державний реєстр речових прав (№ 3162863). 12 вересня 2009р. позивач зареєстрував шлюб із [PERSON], а 28 березня 2011р. у них народилася донька [PERSON]. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 26.09.2017 р. року шлюб був розірваний. Після надбання права власності на квартиру родина 20 листопада 2013р. була в ній зареєстрована. У жовтні 2015 року [PERSON] разом з дочкою та усіма особистими речами залишила квартиру за місцем реєстрації і виїхала на інше місце проживання. З цього часу [PERSON] житлом не цікавилася, за нього не платила, ані вона, ані дитина більше до позивача не поверталися. Свідки [PERSON] та [PERSON] в своїх поясненнях суду зазначили, що добре знали [PERSON] , який проживає у [INFO] . З 2015 року відповідачка разом з донькою за зазначеною адресою не проживає. Згідно із ст.405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності члена сім ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин більше року. Позивач ніколи не перешкоджав їй та дитині користуватися житлом. [PERSON] прийняла рішення залишити квартиру за себе та дочку, і це рішення було добровільним. Згідно зі\~ст. 319 ЦК України\~власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Дослідивши надані докази, суд вважає встановленим, що відповідачі не проживають у спірному домоволодінні без поважних причин з 2015 р., тобто понад рік, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, з підстав, передбачених\~ст. 405 ЦК України. Згідно ч. 2\~ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Оскільки у судовому засіданні встановлено , що відповідачка на даний час не має власного або постійного місця проживання , суд вважає , що за дитиною , що не досягла десяти років повинно залишити прав проживання за адресою позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial