Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 05.12.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №CL-243458, згідно з яким відповідач отримав кредит у сумі 101000 грн. на строк до 04 грудня 2024 року, зі сплатою процентів 35% річних. Також, 05.12.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] підписано анкету-заяву №CL-243458 на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] . Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу з [PERSON] від 02.10.2008 року. В анкеті-заяві №CL-243458 зазначено про те, що шляхом підписання цієї анкети-заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Оскільки, на момент укладення кредитного договору [PERSON] перебував у шлюбі, то [PERSON] є солідарним відповідачем іншого подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 року у справі №205/5882/18. Відповідач [PERSON] свої обов`язки по договору виконує неналежним чином, прострочена заборгованість станом на 27 травня 2021 року становить 138777,25 грн., яка складається з 98999,65 грн. заборгованості за тілом кредиту, 39777,60 грн. заборгованості за відсотками. А тому просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку суму заборгованості за кредитним договором №CL-243458 від 05.12.2019 року в розмірі 138777,25 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13877,72 грн. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 липня 2021 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~ Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовим клопотанням, в якому позов підтримує повністю, просить справу розглянути в його відсутність, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що є повідомлення в справі, про поважні причини неявки суд не повідомив та у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи в загальному провадженні та відзиву на позовну заяву не надав. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала суду письмові пояснення, в яких просила відмовити в задоволенні позову до неї, оскільки їй про даний кредит не було відомо, своєї згоди на укладення кредитного договору вона не надавала, кредитні кошти відповідачем [PERSON] витрачались не на потреби сім`ї та не в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 05.12.2019 року між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №CL-243458 (а.с.12-14), згідно з п.2.1. якого відповідач отримав кредит у сумі 101000 грн. на строк до 60 місяців терміном до 04 грудня 2024 року. Відповідно до п.1 договору, банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач [PERSON] зобов`язався використовувати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі зазначені в цьому Кредитному договорі. Згідно з п.4.1. договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 35% річних. Також, в паспорті споживчого кредиту (а.с.15-16) міститься інформація про розмір кредиту, порядок його погашення, розмір відсотків за користування кредитними коштами та порядок їх сплати. Дана інформація доведена до відома відповідача [PERSON] , про що свідчить його підпис в паспорті споживчого кредиту (а.с.16зв.). \~ \~ \~ \~Банк свої зобов`язання виконав та надав відповідачу [PERSON] грошові кошти, що підтверджується меморіальними ордерами від 05.12.2019 року (а.с.7-9). \~ \~ \~ \~Факт користування відповідачем [PERSON] та часткове погашення кредиту і процентів підтверджується рухом коштів по рахунку з 05.12.2019 року по 27.05.2021 року (а.с.10-11). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. В порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, у зв`язку з чим у відповідача [PERSON] виникла заборгованість, яка станом на 27 травня 2021 року становить суму 138777,25 грн., яка складається з 98999,65 грн. заборгованості за тілом кредиту, 39777,60 грн. заборгованості за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.6). \~ \~ \~ \~26.04.2021 року банком на адресу відповідача [PERSON] надіслано досудову вимогу щодо погашення заборгованості (а.с.24-29), однак відповідач заборгованість не погасив, кредитні кошти не повернув, а тому, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором №CL-243458 від 05.12.2019 року в розмірі 138777,25 грн., задовольнивши в цій частині позовні вимоги. \~ \~ \~ \~Що стосується позовних вимог в частині стягнення в солідарному порядку з відповідачки [PERSON] заборгованості за кредитним договором, то необхідно зазначити наступне. 05.12.2019 року між АТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] підписано анкету-заяву №CL-243458 на отримання готівкового кредиту (а.с.23), в якій зазначено інформацію про дружину позичальника [PERSON] . Крім того, в анкеті-заяві №CL-243458 міститься інформація про те, що шляхом підписання цієї анкети-заяви відповідач [PERSON] підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший ж подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28.08.2019 року у справі №638/20603/16 та від 08.04.2020 року у справі №361/7130/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, договір поруки з відповідачкою [PERSON] не укладався, письмову згоду на укладення кредитного договору вона не надавала. Суд вважає, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що кредитний договір укладено відповідачем [PERSON] в інтересах сім`ї та отримані ним грошові кошти були витрачені саме в інтересах сім`ї. Таким чином, суд вважає, що відсутні правові підстави кваліфікувати відповідачку [PERSON] як зобов`язану особу (боржника) за укладеним відповідачем [PERSON] кредитним договором, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже кошти від отриманого кредиту використані позичальником не в інтересах сім`ї, що підтвердила відповідачка [PERSON] в письмових поясненнях. Крім того, суд вважає, що посилання позивача в позовній заяві на правову позицію висловлену Верховним Судом у постанові від 07.10.2020 року у справі №205/5882/18 є безпідставним, оскільки в тій справі кредитний договір укладався з метою придбання домоволодіння та дружина позичальника надавала згоду на отримання кредиту, а в даній справі встановлено зовсім інші факти. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача АТ «Кредобанк» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 138777,25 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Що стосується стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат по сплаті судового збору в сумі 2270 грн., то необхідно зазначити таке. Як вбачається з копії посвідчення (а.с.72), відповідач [PERSON] є учасником бойових дій. Згідно з п.13 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст.141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2018 року №155 внесено зміни до постанови №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» (далі - Постанова) та встановлено нові розміри компенсації. Згідно з п.п.2, 4 Постанови, компенсація судових витрат у цивільних та адміністративних справах здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань судів, якими винесено відповідне рішення. Якщо обидві сторони у цивільній або адміністративній справі звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в їх фактичному розмірі, але не більше граничних розмірів компенсації таких витрат. Позивачем АТ «Кредобанк» сплачено судовий збір у розмірі 2270 грн., що підтверджується платіжним дорученням №30760692 від 04.06.2021 року, а тому, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати у розмірі 2270 грн. потрібно компенсувати позивачу за рахунок\~держави у\~порядку,\~встановленому Кабінетом\~Міністрів України. Що ж стосується стягнення з відповідача [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13877,72 грн., то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно з ч.2 ст.134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. 07.07.2021 року позивач АТ «Кредобанк» через поштове відправлення подав до суду позовну заяву (а.с.44), яка отримана судом 12.07.2021 року (а.с.1), однак в ній не зазначено та до неї не додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс чи які очікує понести. Таким чином, суд вважає, що оскільки під час розгляду справи позивач разом з першою заявою по суті спору не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, а тому не підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь банку витрати на професійну правничу допомогу в сумі 13877,72 грн. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №904/4494/18. На підставі викладеного та

Outcome: partial