Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на ? частину квартири [ADDRESS], після смерті сина - [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що за життя її сину належала ? частина вищезазначеної квартири. Після його смерті Позивач звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за закон, але державним нотаріусом була винесена постанова про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], в зв'язку з неможливістю встановити факт відкриття спадщини та неможливістю встановити коло спадкоємців. Представник Позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила розглянути справу без її участі. Представник Відповідача проти позовних вимог не заперечувала та визнала позов в повному обсязі, просила справу розглянути без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 05 лютого 2001року [NUMBER], видане Анадирським районним відділом РАЦС Чукотського автономного округу, Російської Федерації. Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, яке належало [PERSON], а саме - ? частину квартири [ADDRESS]. Згідно Свідоцтва про право власності на житло виданого 16.02.1998 року Виконкомом міської ради народних депутатів, що було зареєстровано в КП «МБТІ» за реєстровим номером №408п-133-6, квартира [ADDRESS], належить в рівних частках [PERSON] та померлому [PERSON]. 05 січня 2012 року по справі №2-о-306/11 Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська було ухвалено рішення, згідно якого був встановлений факт про те, що померлий [INFO] [PERSON] є рідним сином [PERSON]. Крім того, при розгляді зазначеної цивільної справи був досліджений та встановлений факт смерті [PERSON]. З зазначеним рішенням суду [PERSON] звернулася до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але державним нотаріусом 15.07.2015 року була винесена постанова про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON] в зв'язку з неможливістю встановити факт відкриття спадщини та неможливістю встановити коло спадкоємців. Постанова обґрунтована тим, що відповідно до довідки КП «Жилсервіс-2» ДМР від 26.06.2015 року за №06/1289 гр.[PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] з 1982 року по 14.09.1999 року, а місце реєстрації на дату смерті [PERSON] невідомо, в зв'язку з чим неможливо встановити місце відкриття спадщини та коло спадкоємців померлого. Відповідно до норм ст.ст. 548, 549 Цивільного Кодексу УРСР 1963 р., спадкоємець, який фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном, визнається таким, що прийняв спадщину з моменту її відкриття. Факт прийняття спадщини Позивач підтвердила зверненням до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина за місцем відкриття спадщини. Крім того, факт управління та володіння спадковим майном підтверджується наявністю у Позивача оригіналів правовстановлюючих документів на спадкову квартиру. Як вбачається з довідки КП «Житлова-комунальна контора» ДМР за адресою : [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON]. Крім того, факт прописки Позивача за вказаною адресою з 17.10.1975 року підтверджується відповідним штампом на 11 стор. паспорта Позивача [NUMBER], що виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВД України в Дніпропетровській області 02.02.2001 року. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] крім його матері є донька - [PERSON], [INFO] (копія свідоцтва про народження від 29.01.1988 р. [NUMBER]), яка не зверталася з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори та не претендує на спадок після смерті свого батька. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного Кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. спадщина вважається прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу УРСР, Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або основної частини. Згідно норм ст.527 Цивільного кодексу УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Нормами ст.529 Цивільного кодексу УРСР визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Положеннями ст. 549 Цивільного кодексу УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.2. ст.553 Цивільного кодексу УРСР, вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст.549 цього Кодексу). Зазначенні положення також закріпленні і в Цивільному кодексі України від 16.01.2003 року, так відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змістом даної статті до складу спадкової маси входять сукупіність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. Нормами ст.1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. (ст.1222 Цивільного Кодексу України) Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). За нормами ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповдно до ст.61 Цивільного процесуального Кодексу України , обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. З встановлених судом обставин вбачається, що спадкоємцем померлого [PERSON] є його мати - [PERSON], яка фактично прийняла спадщину та має право на спадкування ? частини квартири за № квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті сина - [PERSON], померлого [INFO]. Згідно ст.88 ЦПК України судовий збір по справі, сплачений позивачем при подачі позову до суду - не відшкодовувати. На підставі викладеного,

Outcome: approved