Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу, зареєстрованого 01.10.1996 року Павлоградською товарною біржею, власниками житлового будинку [ADDRESS] є відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В серпні 2007 року з дозволу відповідачів позивач добросовісно заволодів вищевказаним житловим будинком і продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватись цим нерухомим майном протягом десяти років. Весь цей час відповідачі не цікавляться вищевказаним житловим будинком. З серпня 2007 року і до теперішнього часу позивач зареєстрований та проживає у вищевказаному житловому будинку, утримує вказаний житловий будинок, здійснює його ремонт, оплачує комунальні послуги, тощо, проте право власності на цей житловий будинок, залишається зареєстрованим за відповідачами. У зв'язку з цим, позивач вважає, що має право на визнання права власності на вищевказаний житловий будинок за набувальною давністю як особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, кожний з них окремо надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги визнали. У відповідності зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінюючи та аналізуючи їх у своїй сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що власниками житлового будинку [ADDRESS] є відповідачі - [PERSON], [PERSON], якій після укладення шлюбу 05.07.2002 року присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серія [NUMBER] (а.с. 10), [PERSON] та [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого 01.10.1996 року Павлоградською товарною біржею, що підтверджується довідкою (а.с39) наданою Колективним підприємством «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації». В серпні 2007 року з дозволу відповідачів позивач добросовісно заволодів вищевказаним житловим будинком і продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватись цим нерухомим майном протягом десяти років, що підтверджується актом, складеним сусідами будинку [ADDRESS] та депутатом Межиріцької сільської ради Старченко Т.Г. і засвідчений секретарем виконкому Межиріцької сільської ради Чумак\~Т.В. (а.с.16). Частиною першою статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду, що передбачено частиною четвертою статті 344 ЦК України. У пункті 9 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. В листі від 01.07.2013 р. «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» Верховний Суд України роз'яснив, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Згідно ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Тобто, поки не встановлено інше, особа-фактичний володілець вважається таким, що правомірно володіє річчю. Будь-які недобросовісні мотиви в діях позивача щодо заволодіння вищевказаним житловим будинком судом не встановлені. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач добросовісно заволодів вищевказаним житловим будинком і продовжує відкрито і безперервно володіти та користуватись цим нерухомим майном протягом більше десяти років. Також суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову базується на законних підставах, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved