Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та економічної безпеки - директора з правового забезпечення і стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 83784,25 грн. та стягнення витрат позивача на правову допомогу в сумі 8000 грн. В подальшому позивач збільшив позовні вимоги і просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 152335 грн. та стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач незаконно 21.10.2013р. звільнив його з роботи згідно п.1 ст. 40 КЗпП України без згоди профспілкового органу і не врахував переважне право позивача на залишенні на роботі і в результаті порушення трудових прав позивача останньому була завдана моральна шкода. В судовому засіданні позивач підтримав свої уточнені позовні вимоги, а представник відповідача позов не визнав і стверджував, що позивач був звільнений з роботи законно, а тому підстав для поновлення його на роботі та відшкодуванні моральної шкоди відповідач не вбачає. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити частково, виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки (т.1 а.с.16-19) та пояснень позивача, останній з 29.07.2008р. працював у відповідача на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та економічної безпеки - директора з правового забезпечення, а наказом (т.2 а.с. 46) позивача було звільнено з роботи з 21.10.2013р. у зв'язку зі скороченням посади за п.1 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з ухвал (т.2 а.с.173-176), позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі до 21.11.2013р., але Дарницьким районним судом м. Києва була неправомірно повернута позовна заява про поновлення на роботі, а тому повторне звернення позивача до суду з позовом відбулось з порушенням місячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України. Враховуючи те, що вказаний строк позивач пропустив з незалежних від нього причин, суд вважає необхідним, згідно ст. 234 КЗпП України, поновити за клопотанням позивача місячний строк позовної давності звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Згідно наказу №355 (т.1 а.с.25-27) від 16.04.2013р., відповідачем були внесені зміни до організаційної структури дирекції Компанії з якої була виключена виконавча дирекція з юридичних питань та економічної безпеки і створена виконавча дирекція з правового забезпечення зі штатного розкладу якої виведена посада заступника виконавчого директора з юридичних питань та економічної безпеки (т.1 а.с.28-34). Згідно ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстави скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно вимог ст. 49 І КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, а одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Як вбачається з листа (т.2 а.с.16), позивач 20.05.2013р. письмово був попереджений про наступне звільнення за ст. 40 п.1 КЗпП України але в період з 20.05.2013р. по 16.10.2013р. (дата зміни організаційної структури) відповідачем не були запропоновані позивачу наявні вакантні посади виконавчого директора з правового забезпечення, заступника керуючого директора ВП «Атомкомплект», директора із забезпечення процедур конкурсних закупівель, директора департаменту забезпечення конкурсних закупівель дирекції із забезпечення процедур конкурсних закупівель, начальника відділу взаємодії з правоохоронними та контролюючими органами департаменту представництва в судах і в державній виконавчій службі виконавчої дирекції з правового забезпечення. На вказані посади були прийняті інші працівники, що підтверджується наказами (т.2 а.с.82-97). Крім того, відповідачем створені у підпорядкуванні виконавчого директора з правового забезпечення нові підрозділи у вигляді управління нормативно-правового забезпечення, департамент судової роботи і департамент правого забезпечення договірної роботи та закупівель у складі відділу виконавчої дирекції з правового забезпечення та відділу правового забезпечення закупівель, де жодна із новостворених посад не була запропонована позивачу. Ігноруючи переважне право позивача на заміщення новоствореної посади за фахом, нові працівники були прийняті на посади заступника виконавчого директора з правового забезпечення, начальника управління нормативно-правового забезпечення, головного фахівця відділу представництва в державній виконавчій службі, що підтверджується відповідними наказами (т.2 а.с.104-121). Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як вбачається з трудової книжки позивача, останній за вагомий внесок в організацію правової роботи, високий професіоналізм, сумлінне ставлення до виконання посадових обов'язків та значний внесок у правове забезпечення функціонування паливно-енергетичного комплексу був неодноразово заохочений почесними грамотами, а заходи дисциплінарного впливу до позивача не застосовувались, що не заперечувалось представником відповідача. Враховуючи те, що позивач працює на різних посадах в Національній атомній енергогенеруючій компанії більше 10 років, то його переважне право на залишення на роботі відповідачем було не враховане. Таким чином, судом встановлені факти порушення відповідачем вимог ст. 40, ст.42 і ст. 49 І КЗпП України, що призвело до незаконного звільнення позивача з роботи. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави з роботи, робітника повинно бути поновлено на роботі органом, який розглядає спір, а при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган який розглядає спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки порушене право позивача підлягає захисту шляхом поновлення на роботі, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.10.2013р. по день ухвалення рішення про поновлення на роботі (13.03.2014р.). Враховуючи те, що середній заробіток позивача вкладав 1523,35 грн., а кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 100, то розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу який підлягає стягненню з відповідача складає (1523,35 грн. х 100 днів =) 152335 грн. Згідно приписів ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи те, що незаконне звільнення позивача призвело до його моральних страждань і перебування без роботи на протязі більше трьох місяців, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, суд вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу моральну шкоду. При визначенні її розміру, суд враховує принципи справедливості і розумності і тому з відповідача підлягає стягненню 3000 грн. моральної шкоди. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 8000 грн. витрат які поніс позивач на правову допомогу на підставі договору, де п.4.9 та додатковою угодою №1 визначено те, що сторони погодили фіксовану попередню оплату в розмірі 8000 грн. Згідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При урахуванні витрат на правову допомогу позивач повинен надати суду відповідні докази таких витрат з зазначенням часу витраченого спеціалістом на кожну процесуальну дію. Оскільки позивачем не надано належного обґрунтування витрат на правову допомогу в заявленій сумі в розмірі 8000 грн. із зазначенням відповідних процесуальних дій фахівця, то суд вважає вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу необґрунтованими і такими що не підлягають задоволенню. Згідно ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи те, що середній заробіток позивача за один місяць складає 31990 грн. (т.2 а.с.172), то стягнення з відповідача підлягає 31990,35 грн. з негайним виконанням рішення в частині поновлення позивача на роботі на посаді заступника виконавчого директора з юридичних питань та економічної безпеки - директора з правового забезпечення. Вирішуючи позов таким чином, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави 1523,35 грн. судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial