Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе» про стягнення невиплачених дивідендів, зазначивши, що він володіє часткою у статутному капіталі СТОВ «Фрунзе» у розмірі 300 грн. У 2002 та 2014 роках позивач успадкував після смерті батьків - [PERSON] та [PERSON] корпоративні права (частки у статутному капіталі) СТОВ «Фрунзе». Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом розмір часток складає 2700 грн. та 2900 грн. Таким чином, загальна частка у статутному капіталі СТОВ «Фрунзе», що належить позивачу складає 5900 грн. Позивач неодноразово звертався до директора СТОВ «Фрунзе» Брюховецького О.П. з заявами 20.12.2016, 12.01.2017, 05.04.2018, 23.03.2017 з вимогою виплатити належні йому дивіденди, до теперішнього часу виплати не проведені. [PERSON] вважає, що йому не виплачені девіденди в розмірі: - за 2016 рік - 41417 грн.; за 2017 рік - 29004 грн.; за 2018 рік - 44073 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості за три попередні роки складає 114495 (сто чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто п`ять) гривень 00 коп. Позивач в судове засідання не з`явився, до судового розгляду справи надав заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, уточнений відзив на позовну заяву не визнає. Представник відповідача директор СТОВ «Фрунзе» Брюховецький О.П. до судового розгляду справи надав уточнюючий відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності, зазначивши, що 01.07.2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців станом на 20.04.2014 року в переліку засновників юридичних осіб [PERSON] не значиться. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2013 року [PERSON] успадкував після смерті батька [PERSON] частку у статутному фонді СТОВ «Фрунзе» у розмірі 2700 грн. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.01.2015 року [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON] частку у статутному фонді у розмірі 2900 грн. 22.02.2013 року [PERSON] звернулася до СТОВ «Фрунзе» з заявою не обробляти земельні паї у зв`язку з закінченням договору оренди землі і наміром не продовжувати договір на новий термін та видати майновий пай. Рішенням загальних зборів учасників товариства СТОВ «Фрунзе» від 22.02.2013 року відповідно до п.4.7 Статуту сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе», яким передбачено, що в разі відмови правонаступника (спадкомця) вступити до Товариства або відмови Товариства прийняти правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка в майні, яка належала учаснику, що вибув, вирішено видати позивачу частку в майні та вивести з засновників товариства. Рішення загальних зборів Товариства СТОВ «Фрунзе» від 22.02.2013 року не оскаржене. Крім того на виконання рішення загальних зборів учасників Товариства СТОВ «Фрунзе» позивач 03.04.2013 року отримав майно в рахунок майнового паю: СГТІ -6, КРН-4, 2 КПС-4, що підтверджується накладними. Також, згідно поданої заяви від 03.03.2015 року до СТОВ «Фрунзе» позивач просив не нараховувати йому девіденди в зв`язку з обробітком землі самостійно. Вступати до Товариства позивач відмовився, про що свідчать його заяви, які він долучив до позову, йому видані майнові паї та повернуті земельні ділянки. Таким чином, позивачем пропущений строк для звернення до суду. Рішення загальних зборів учасників Товариства СТОВ «Фрунзе» від 22.02.2013 року не оскаржене, та має юридичну силу. На підставі вищевказаного, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки він пропустив строк для звернення до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. На підставі чого директор СТОВ «Фрунзе» Брюховецький О.П. просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності, провести розгляд справи без його участі (а.с.28-41, 75). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи щодо позовних вимог [PERSON] вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з огляду на наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до Марківського районного суду Луганської області із позовною заявою про стягнення невиплачених дивідедів 01.07.2019 року. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців станом на 20.04.2014 в переліку засновників юридичних осіб [PERSON] не значиться. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2013 року [PERSON] успадкував після смерті батька [PERSON] та матері [PERSON] частки у статутному фонді СТОВ «Фрунзе» у розмірі 2700 грн. та 2900 грн. (а.с.7,8). 22.02.2013 року [PERSON] звернулася до СТОВ «Фрунзе» з заявою не обробляти земельні паї у зв`язку з закінченням договору оренди землі і наміром не продовжувати договір на новий термін та видати майновий пай (а.с.37). Рішенням загальних зборів учасників товариства СТОВ «Фрунзе» від 22.02.2013 року відповідно до п.4.7 Статуту сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрунзе», яким передбачено, що в разі відмови правонаступника (спадкомця) вступити до Товариства або відмови Товариства прийняти правонаступника (спадкоємця) йому видається у грошовій або натуральній формі частка в майні, яка належала учаснику, що вибув, вирішено видати позивачу частку в майні та вивести з засновників товариства. Рішення загальних зборів Товариства СТОВ «Фрунзе» від 22.02.2013 року не оскаржене (а.с.36). Крім того на виконання рішення загальних зборів учасників Товариства СТОВ «Фрунзе» позивач 03.04.2013 року отримав майно в рахунок майнового паю: СГТІ -6, КРН-4, 2 КПС-4, що підтверджується накладними (а.с.38). Згідно поданої заяви [PERSON] від 03.03.2015 року до СТОВ «Фрунзе» позивач просив не нараховувати йому дивіденди у зв`язку з обробкою землі самостійно (а.с.40). Відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому, норма ч.1 ст.261 ЦК містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, отже, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] було відомо про ненарахування йому девідендів ще з 27.02.2015, що підтверджується його особистими підписами у відомостях на виплату грошових коштів від 27.02.2015, 05.03.2015 (а.с.39,41). До тогож позивач [PERSON] у позовній заяві про стягнення невиплачених дивідендів за 2016-2018 роки не ставить питання про поновлення строків позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України). Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 4 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У правовій позиції Верховного Суду України висловленій у цивільній справі № 6-2469цс-16 від 16 листопада 2016 року, зазначено, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України і при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, а також Верховним судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 397/1402/15-ц від 16 січня 2018 року. Отже, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, а тому суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності і відсутність поважних причин для поновлення цього строку. З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача до ухвалення рішення, суд вважає, що в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди землі - слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed