Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ВП «Криворізькі магістральні електричні мережі» Державного підприємства «НЕК «Укренерго» про визнання наказу незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де зазначив, що з 29.01.2001 до 08.12.2014 року він працював на КрМЕМ провідним інженером з функціями протиаварійної роботи та технічного нагляду. 15.12.2014 року його завели до директора підприємства, який за допомогою психічного та морального примусу, використовуючи при цьому погрози. Він є інвалідом ІІ групи. Директор змусив його написати заяву про звільнення за власним бажанням. Незважаючи на те, що він в заяві не вказав поважність причин відпрацювання два тижні, його було звільнено в день підписання заяви. Та вигнали з підприємства. Тому він вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлений позовні вимоги, заявив клопотання в якому просив визнати поважним пропущення строку звернення до суду, поновити строк звернення до суду, так як після звільнення він перебував у стані важкої депресії, втратив нормальний сон, відбулось порушення його способу життя. Він звернувся 22.12.2014 року він звернувся до прокуратури, відповідь отримав лише 05.06.2015 року. 23.04.2015 року він звернувся до голови СБУ Міністерства палива та енергетики в УкрЕнерго, 17.06.2015 року до голови ВР України, 24.09.2015 року до начальника Жовтневого РВ КМУ УМВС України. Відповіді не отримав. Представник позивача [PERSON] підтримав позивача, просив позов задовольнити, так як порушені його трудові права. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заперечення проти позову вважає незаконними та необґрунтованими позовні вимоги, окрім цього сплив строк позовної давності для звернення Позивача до суду, так як [PERSON] звернувся до суду про визнання наказу про його звільнення незаконним та поновлення на роботі лише 04.07.2015, тобто через півроку, а отже із суттєвим пропуском строку позовної давності, що складає враження навмисного затягування строків звернення до суду та вірогідно з метою не працюючи отримати від державного підприємства більшу суму державних грошових коштів за період «вимушеного прогулу». Суд вислуховши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити в зв'язку з пропущенням місячного строку звернення до суду без поважних причин. Позивач працював на ВП «Криворізькі магістральні електричні мережі» Державного підприємства «НЕК «Укренерго» з 29.01.2001 до 08.12.2014 року він працював на КрМЕМ провідним інженером. Згідно копії заяви від 05.12.2014, 08.12.2014 року від [PERSON] (а.с.21), копії трудової книжки(а.с.4) та наказу №279- к від 05.12.2014 року (а.с.23) його було звільнено за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як про це свідчить запис № 285/1 у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них, [PERSON] отримав трудову книжку у день звільнення 08.12.2014, про що розписався (а.с.31). З наказом від 08.12.2014 № 279-к про припинення трудового договору [PERSON] також був ознайомлений під розпис 08.12.2014 (а.с.23). Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, так як трудову книжку [PERSON] отримав та з наказом № 279-к про припинення трудового договору був ознайомлений 08.12.2014, строк позовної давності звернення до суду для вирішення трудового спору сплив 08.01.2015р. Згідно п.5 ст.267 ЦК України та ст.234 КЗпП України суд може поновити пропущений строк лише у разі його пропуску з поважних причин. Позивач надав до суду клопотання в якому просив визнати поважним пропущення строку звернення до суду, поновити строк звернення до суду, в якому зазначив, що після звільнення він перебував у стані важкої депресії, втратив нормальний сон, відбулось порушення його способу життя. Він звернувся 22.12.2014 року він звернувся до прокуратури, відповідь отримав лише 05.06.2015 року. 23.04.2015 року він звернувся до голови СБУ Міністерства палива та енергетики в УкрЕнерго, 17.06.2015 року до голови ВР України, 24.09.2015 року до начальника Жовтневого РВ КМУ УМВС України. Відповіді не отримав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В ході розгляду справи представником відповідача письмово заявлено клопотання про застосування позовної давності, оскільки, позивач дізнався про порушення свого права в 08.12.2014 року, а з позовом звернувся лише 08.07.2015 року. Позивач при зверненні до суду цей строк не вважає пропущеним і питання про його поновлення не ставить, будь-яких причин пропуску, які можна було б вважати поважними та достатніми для його поновлення, не приводить. Разом з тим, в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Отже, при пропуску строку, встановленого ст. 233 КЗпП, суд при розгляді трудового спору повинен з'ясувати всі обставини справи. При необґрунтованості вимог працівника або власника по суті суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог саме з цієї підстави. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позивач посилається на те, що він пропустив строк звернення в зв'язку з поганим станом здоров'я, при цьому не додано доказів які б підтвердили стан здоров'я на час пропущеного строку звернення до суду. Також позивач зазначив, що він звертався з заявами до прокуратури, голови СБУ Міністерства палива та енергетики в УкрЕнерго, голови ВР України та до начальника Жовтневого РВ КМУ УМВС України, але суд також не вважає ці підстави поважними, так як незалежно від звернень до інших установ, позивач повинен подати позов до суду в місячний строк, тому в позові необхідно відмовити повністю, оскільки позивач не довів причини пропуску строку звернення до суд в встановлений законом строк. Оскільки, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, вимоги позивача про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню також і у зв'язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed