Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Страховий капітал» про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 серпня 2012 року, близько 14 год. 00 хв., [PERSON], керуючи автомобілем марки «Пежо-206», державний номерний знак [NUMBER], під час виїзду зі стоянки ТЦ «Караван» по вул. П.Дегтяренка в напрямку вул. Добрининської, допустила порушення п.п. «б» п. 2.3 та п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху, скоїла зіткнення з мотоциклом марки «Motoleader ML 50-25», державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] Відповідно до вироку Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року [PERSON] було визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року даний вирок було залишено без змін. При цьому, позивач зазначає, що під час зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) вона була пасажиром мотоцикла, у зв'язку з чим в результаті ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження, що окрім вироку від 29 січня 2013 року, також підтверджується і висновком судово-медичної експертизи від 24 жовтня 2012 року. При цьому, оскільки цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована у відповідача, 27 серпня 2012 року останньому було подано відповідну заяву про страховий випадок. Крім того, в подальшому протягом 2012-2013 років, по мірі отримання, відповідачу також були надані документи, що підтверджують розмір заподіяної матеріальної шкоди (витрати на лікування) та судові рішення - вирок Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року і ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року. Проте, незважаючи на те, що ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року відповідачу було надано ще 04 червня 2013 року, до цього часу ним не прийнято жодне рішення стосовно виплати чи відмови у виплаті страхового відшкодування позивачу. Також, усі листи позивача з вимогою прийняти хоч якесь рішення щодо виплати страхового відшкодування по вищезазначеному ДТП були повністю проігноровані відповідачем. Разом з тим, позивач наголошує, що внаслідок ДТП йому була завдана матеріальна шкода пов'язана з лікуванням, яка полягає у придбанні позивачем медикаментів на загальну суму 30 331 грн. 36 коп. Таким чином, у відповідності до ст.ст. 22-24 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) відповідач повинен відшкодувати позивачу, нанесену йому внаслідок ДТП матеріальну шкоду, у розмірі 30 331 грн. 36 коп. Крім того, враховуючи те, що в результаті даного ДТП у позивача було визначено стійку втрату працездатність та встановлено ІІІ групу інвалідності, то відповідно до ст.ст. 25, 26 Закону та ст. 1195 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) відповідач повинен відшкодувати позивачу - 5 204 грн. 74 коп. за шкоду спричинену тимчасовою втратою працездатності та 13 224 грн. 00 коп. за шкоду пов'язану із стійкою втратою позивачем працездатності. На підставі зазначеного та враховуючи те, що відповідач добровільно не бажає відшкодувати нанесену позивачу матеріальну шкоду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у загальному розмірі 48 760 грн. 10 коп. Також, на підставі ст. 261 Закону позивач просить стягнути з відповідача 2 438 грн. 00 коп. в якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної здоров'ю. Відтак, позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоров'ю у загальному розмірі 51 198 грн. 10 коп. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін, а також, що представник позивача стосовно заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 26 серпня 2012 року приблизно о 14 год. 00 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Пежо-206», державний номерний знак [NUMBER], під час виїзду зі стоянки Торгівельного центру «Караван» по вул. Петра Дегтяренка, в напрямку вул. Добрининської, не переконалась, що це буде безпечним та не створить перешкод для інших учасників дорожнього руху, здійснила зіткнення з мотоциклом марки «Motoleader ML 50-25», державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON], та пасажиром якого була - [PERSON]. Відповідно до вироку Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року, який ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2013 року залишений без змін, [PERSON] було визнано винною у вищезазначеній ДТП, а саме, у порушенні п.п. 2.3 підпункт «б», 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху, та притягнуто до відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (а.с. 7-15). При цьому, згідно вищезазначеного вироку, судом встановлено, що [PERSON] своїми протиправними діями, які виразились в порушенні Правил дорожнього руху під час керуванням транспортним засобом, спричинила [PERSON] тяжкі тілесні ушкодження. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено в судовому засіданні, в результаті отриманих від ДТП тілесних ушкоджень позивач понесла грошові витрати на придбання медикаментів для свого лікування у медичному закладі (а.с. 28-46, 50-51). Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні цивільно-правова відповідальність [PERSON] в період з 13 березня 2012 року по 12 березня 2013 року була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Страховий капітал» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров'ю потерпілого до 100 000 грн. 00 коп., а за шкоду заподіяну майну потерпілого до 50 000 грн. 00 коп., про що свідчить копія Полісу № АВ/5019601 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 90). Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Положеннями п. 22.1 ст. 22 Закону встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно вимог ст. 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. При цьому, у відповідності із п. 24.1 ст. 24 Закону у зв'язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров'я. Як вбачається з виписки № 233391 із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого, після отриманих в наслідок ДТП тілесних ушкоджень, позивач з 26 серпня по 27 вересня 2012 року проходила стаціонарне лікування у Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги (а.с. 20). При цьому, згідно з чеками наданими позивачем, як під час стаціонарного лікування у даному медичному закладі, так і після виписки з нього, позивачем було придбано для свого лікування медичних препаратів на загальну суму 28 831 грн. 36 коп. (а.с. 28-46, 50-51). На підставі вищезазначеного, суд прийшов до висновку, що з урахуванням наданих позивачем доказів, а також враховуючи положення п. 24.1 ст. 24 Закону, в частині обґрунтованості понесених витрат, відповідач зобов'язаний сплати позивачу страхове відшкодування в якості відшкодування шкоди, пов'язаної з лікуванням потерпілого, у розмірі 28 831 грн. 36 коп. Разом з тим, сплата благодійного внеску у розмірі 1 500 грн. 00 коп. (квитанція до прибуткового касового ордеру від 05 березня 2013 року про сплату благодійного внеску (а.с. 50)) не може бути віднесена до шкоди, пов'язаної з лікуванням потерпілого, у звязку з чим суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення позову в частині стягнення страхового відшкодування в якості відшкодування шкоди, пов'язаної з лікуванням потерпілого, а саме внесенням благодійного внеску у розмірі 1 500 грн. 00 коп., відсутні. Крім того, як вбачається з витягу з наказу № 522-ст від 19 жовтня 2012 року по Сумському державному педагогічному університету імені А.С.Макаренка, позивачу, як студентці 3 курсу, яка навчається на умовах договору, за денною формою навчання, було надано академічну відпустку з 01 вересня 2012 року по 01 вересня 2013 року за станом здоров'я (а.с. 52). Також, внаслідок отриманих після ДТП тілесних ушкоджень у позивача було визначено стійку втрату працездатності та відповідно до Висновку медико-соціальних експертних комісій (МСЕК) позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с. 82). Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. При цьому, у відповідності до вимог ст. 25 Закону у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах, зокрема, для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Відповідно до п.п. 26.1 ст. 26 Закону шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. При цьому, ч. 2 ст. 1195 ЦК України та п. 26.2 ст. 26 Закону визначено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов'язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить - у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. На підставі вищезазначеного та враховуючи встановленні у ст. 12 Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік» та ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» розмір мінімальної заробітної плати, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача страхового відшкодування у розмірі 5 204 грн. 74 коп. за шкоду, пов'язану з тимчасовою втратою працездатності, та у розмірі 13 224 грн. 00 коп. за шкоду, пов'язану із стійкою втратою позивачем працездатності, є обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди у розмірі 5 відсотків від страхової виплати за шкоду заподіяну здоров'ю, слід зазначити наступне. Так, ст. 261 Закону визначено, що страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. На підставі зазначеного та враховуючи розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 2 363 грн. 00 коп. ((28831,36+5204,74+13224,00) х 5% = 2363,00). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Страховий капітал» про стягнення страхового відшкодування підлягає частковому задоволенню, а стягненню з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування у загальному розмірі 49 623 грн. 10 коп. (28831,36+5204,74+13224+2363=49623,10). Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 496 грн. 23 коп., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 22-261 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 12 Закону України «Про державний бюджет на 2012 рік», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік», ст.ст. 525, 526, 979, 990, 1166, 1177, 1187, 1195 ЦК України та

Outcome: partial