Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Україна» на свою користь страхове відшкодування за спричинені збитки у сумі 45000,00 грн., відшкодування витрат на евакуатор в сумі 720,00 грн., витрати на оцінку збитків сумі 720,00 грн., пеню в сумі 35868,97 грн. Стягнути з ДПП на користь позивача відшкодування завданих збитків 40598,01 грн., 3% річних в сумі 524,93 грн., інфляційні збитки в сумі 1779,92 грн. та стягнути солідарно з відповідачів витрати на правову допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.02.2016 року на бул Л. Українки, 26 в м. Києві інспектор поліції [PERSON] перебуваючи на посаді інспектора УПП та виконуючи службові обов`язки, керуючи автомобілем Toyota Prius р.н. [NUMBER] , порушив вимоги п. 8.7.3 та 3.1 ПДР України, а саме виїхав на забороняючий сигнал світлофору на перехрестя з вул. Кутозова, не забезпечивши при цьому безпеку дорожнього руху, де допустив зіткнення з автомобілем позивача Dacia Logan, д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , чим завдав тілесні ушкодження пасажиру та матеріальні збитки пов`язані з механічним пошкодженням автомобіля. Вина [PERSON] підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року. Внаслідок ДТП автомобіль Dacia Logan, д.н. [NUMBER] , який належить позивачу отримав механічні пошкодження. Відповідно звіту про оцінку матеріального збитку №03/05/17 незалежного оцінювача [PERSON]. вартість відновлювального ремонту автомобіля Dacia Logan, д.н. [NUMBER] , склала 183463,53 грн., при цьому ринкова вартість автомобіля до ДТП оцінена в 120353,90 грн. Ринкова вартість пошкодженого КТЗ Dacia Logan, д.н. [NUMBER] відповідно до висновку №03-1/05/17 становить 30469,28 грн. Враховуючи, що вартість ремонту вища ніж вартість автомобіля, матеріальний збиток власника транспортного засобу обраховується як різниця вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та після неї, яка становить 89884,62 грн. Вартість проведення оцінки матеріального збитку за звітом №03/05/17 становить 800,00 грн. та за звітом №03-1/05/17 від 25.05.2017 року становить 400,00 грн. Крім того, внаслідок ДТП автомобіль позивача не міг самостійно рухатись, у зв`язку з чим були понесені витрати на евакуатор в сумі 720,00 грн. та за штраф майданчик в сумі 1056,00 грн. На момент ДТП автомобіль відповідача Toyota Prius р.н. [NUMBER] був застрахований у ПрАТ «СК «Україна» за полісом АІ/090292 страхування цивільно-правової відповідальності власника з лімітом відшкодування 50000,00 грн. У зв`язку з тим, що ПрАТ «СК «Україна» визнано неплатоспроможною, позивач звернувся до МТСБУ, яке виплатило йому 5000,00 грн., що є недостатньою сумою для покриття збитків. Враховуючи, що вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля склала 89884,62 грн., страховиком ПрАТ «СК «Україна» має бути сплачено в межах страхової суми 50000,00 грн. з врахуванням отриманого відшкодування, 46920,00 грн. Оскільки ПрАТ «СК «Україна» прострочила виплату вказаної суми з 14.05.2016 року, позивач просив стягнути пеню в сумі 35868,97 грн. Залишок суми 40940,62 грн. підлягає стягненню з ДПП, оскільки вищевказаної суми для покриття збитків недостатньо. Крім того, у зв`язку з тим, що ДПП в добровільному порядку відмовляється сплатити вказану суму, з нього відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню 3% річних в сумі 524,93 грн. та інфляційні збитки в сумі 1779,92 грн. При розгляді Дарницьким районним судом м. Києва даної справи по суті, від представника ДПП надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що оскільки належний позивачу автомобіль фізично знищеним не визнавався, розмір завданого матеріального збитку, який позивач розрахував як різницю між ринковою вартістю автомобіля до та після настання дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до ст. 30 Закону, є недоведеним належними доказами, а зазначена позовна вимога є безпідставною. Також зазначив, що у висновках не враховано пробіг транспортного засобу, строк його експлуатації та оцінювачем не здійснено обов`язкову фіксацію механічних пошкоджень шляхом фотографування. Отже, зазначений позивачем розмір матеріального збитку не підтверджений належними та допустимими доказами. Крім того, зазначив, що ДПП не є належним відповідачем у справі, оскільки головним розпорядником бюджетних коштів ДПП є Казначейство. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Від ліквідатора ПрАТ «СК «Україна» надійшли пояснення в яких він зазначив, що 10.9.2018 року на офіційному сайті ВГСУ оприлюднене повідомлення про визнання ПрАТ «СК «Україна» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та вважає, що дану справу необхідно розглядати в межах справи про банкрутство. Від позивача надійшла відповідь на відзив ДПП в якій він зазначив, що факт визнання фізично знищеним транспортного засобу не потребує нормативного підтвердження, на що вказує відповідач, оскільки це не суб`єктивна оцінка, а результат співвідношення розрахункових величин - відновлювального ремонту та ринкової вартості автомобіля. Саме такий метод передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Фізичний знос в даному випадку не обраховувався, оскільки вартість ремонту 183463,53 грн. перевищує ринкову вартість в 120353,90 грн., що відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи, а отже доводи відповідача про необхідність розрахунку зносу є безпідставними. Щодо неналежного відповідача ПрАТ «СК «Україна» зазначив, що позивач звертався до МТСБУ та отримав частку страхового відшкодування, однак на даний час страхове відшкодування не сплачено в повному обсязі та справа в МТСБУ не закрита. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.06.2020 року провадження у справі в частині вимог до ПрАТ «СК «Україна» закрито. Від представника ДПП надійшла заява про виключення з числа доказів звітів від 24 і 25 травня 2017 року, оскільки вони складені всупереч Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.06.2020 року справу передано до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.10.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Після відкриття Солом`янським районним судом м. Києва провадження у справі відзиви від відповідачів не надійшли. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» N6 від 27.03.92 року. «Володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них». Згідно вищевказаної Постанови Пленуму «Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).» Судом встановлено, що 10.02.2016 року о 04:40 год. у м. Києві по бул. Л. Українки, 26, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ДПП Toyota Prius р.н. [NUMBER] , яким керував інспектор УПП Духневич І.В. та автомобіля позивача Dacia Logan, д.н. [NUMBER] , яким керував [PERSON] . Вказана ДТП сталася з вини відповідача [PERSON] , що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року. Згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії водія [PERSON] вочевидь не відповідали вимогам ПДР України, а тому він, як особа, що керував автомобілем Toyota Prius р.н. [NUMBER] , внаслідок чого позивач поніс значні матеріальні збитки, є єдиною винною особою дії якої призвели до ДТП. Внаслідок ДТП транспортному засобу «Dacia Logan, д.н. [NUMBER] , було завдано механічних пошкоджень. Встановлено, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДПП та працював на посаді інспектора УПП в м. Києві, що підтверджується постановою Печерського районного суду м. Києва від 08.09.2017 року. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу №03/05/17 від 19.05.2017 року, складеного ФОП [PERSON]. , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику в результаті пошкодження транспортного засобу «Dacia Logan, д.н. [NUMBER] становить 120353,90 грн. Згідно звіту про ринкову вартість пошкодженого колісного транспортного засобу №03-1/05/17 від 19.05.2017 року, складеного ФОП [PERSON]. ринкова вартість пошкодженого автомобіля «Dacia Logan, д.н. [NUMBER] у після аварійному стані становить 30469,28 грн. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до вказаного закону, різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди становить 89884,62 грн. (120353,90 грн. - 30469,28 грн.) Оскільки на момент ДТП автомобіль відповідача був забезпечений ПрАТ «СК «Україна» полісом АІ/7090292 страхування цивільно-правової відповідальності власника з страховою сумою 50000,00 грн., позивач просив стягнути з ДПП 40940,62 грн., половину від 89884,62 грн. Відповідач ДПП заперечуючи проти вимог позивача зазначив, що оскільки належний позивачу автомобіль фізично знищеним не визнавався, розмір завданого матеріального збитку, який позивач розрахував як різницю між ринковою вартістю автомобіля до та після настання дорожньо-транспортної пригоди, відповідно до ст. 30 Закону, є недоведеним належними доказами, а зазначена позовна вимога є безпідставною. Також зазначив, що у висновках не враховано пробіг транспортного засобу, строк його експлуатації та оцінювачем не здійснено обов`язкову фіксацію механічних пошкоджень шляхом фотографування, у зв`язку з чим просив виключити з числа доказів звітів від 24 і 25 травня 2017 року №03/05/17 та №03-1/05/17. На його думку, зазначений позивачем розмір матеріального збитку не підтверджений належними та допустимими доказами. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача, з огляду на наступне. Посилання відповідача на п.п. 7.17 Методики товарознавчої експертизи є необґрунтованим, оскільки зазначений випадок спричинення матеріальних збитків є страховим випадком за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і саме цим Законом передбачено порядок розрахунку відшкодування, а п. 7.17 Методики, відноситься до розділу 7, який надає роз`яснення не обрахунку матеріального збитку, а виключно «Визначення вартості КТЗ», а отже не може бути застосований до даних правовідносин. Фізичний знос в даному випадку не обраховувався, оскільки вартість ремонту 183463,53 грн. перевищує ринкову вартість в 120353,90 грн., що відповідає вимогам Методики. Доводи відповідача про необхідність розрахунку зносу є безпідставними. Можливість встановити показники одометра була наявна у відповідача шляхом призначення судової технічної експертизи після отримання запрошень на участь у огляді транспортного засобу. Дані показники з врахуванням стану автомобіля (конструктивно загиблого) на момент проведення оцінки збитків після ДТП не вплинуть суттєво на висновки про розмір збитку. Фотофіксація пошкоджень наявна в справі і відповідач мав можливість направити свого представника або експерта для безпосереднього власного огляду ТЗ. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Оцінивши звіт про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного пошкодженням транспортного засобу №03/05/17 від 19.05.2017 року та №03-1/05/17 від 19.05.2017 року, виконаними на замовлення позивача, в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність досліджень чи суперечливість їх іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, дослідження слід вважати належними та допустимими доказами у справі. Щодо доводів представника відповідача ДПП, що він є неналежним відповідачем у справі то вони є необґрунтованими, оскільки його обов`язок відшкодувати спричинений збиток передбачений ЦК України незалежно від того, чи будуть ці витрати заплановані Урядом в черговому Законі України «Про державний бюджет України». Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, заподіяна неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання бійцівських порід тощо , що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Оскільки шкода була завдана водієм [PERSON] , який на момент ДТП працював інспектором УПП у м. Києві, та ним було скоєно ДТП під час виконання своїх трудових обов`язків, суд приходить до висновку, що завдана матеріальна шкода позивачу повинна бути відшкодована саме відповідачем ДПП, який в подальшому має право зворотної вимоги до особи, що винна у ДТП. Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода в сумі 40598,01 грн. Позивач також просив стягнути інфляційні збитки в сумі 1779,92 грн. та 3% річних в сумі 524,93 грн. на що слід зазначити наступне. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 викладено правову позицію, за якою наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування відсотків річних відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи вказане, ключовим у застосуванні вказаних вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто наступає прострочення виконання грошового зобов`язання. За таких обставин, суд приходить до висновку що з відповідача підлягає стягненню сума коштів встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за цей час. Розрахунок індексу інфляції та 3% річних наданий позивачем є вірним, а тому може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. Заперечення відповідача про застосування ст. 625 ЦК України щодо подвійної міри відповідальності є безпідставними, оскільки з огляду на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим доводи ДПП в цій частині є безпідставними. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 7 червня 2017 року №6-282цс17 та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження №12-14гс18) вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі №3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Також судді ВС підкреслюють, що у пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам дано роз`яснення про те, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. На підставі викладеного вимоги позивача про стягнення з ДПП 3% річних в сумі 524,93 грн. та інфляційні збитки в сумі 1779,92 грн. підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 768,40 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача ДПП судові витрати в сумі 5200,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В обґрунтування вимог про стягнення витрат на правову допомогу позивачем не надано доказів їх понесення, а саме не надано квитанції про сплату зазначених послуг, не надано акт виконаних робіт (детальний з описом проведених робіт з урахуванням часу тощо). На підставі викладеного, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial