Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області, Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, про відшкодування моральної шкоди заподіяної особі незаконними діями органу державної влади. В обґрунтування позову посилається на те, що 09 червня 2017 року інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Полтава Мілько Ю.О. відносно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 086620 та незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП. В результаті судового розгляду даного протоколу про адміністративне правопорушення, постановою Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2017 року в справі №552/3608/17 провадження закрито за п.8 ст. 247 КУпАП, так як в діях [PERSON] відсутній склад правопорушення, передбачений законом України про адміністративну відповідальність, а саме за ст. 173 КУпАП. За наведеного позивач прохав в зв`язку тим, що йому завдано значних моральних страждань, які полягають приниженні часті, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків, стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з відповідного єдиного казначейського рахунку на його користь 12800 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діяннями поліцейського, як посадової особи органу державної влади; стягнути з держави Україна за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області на його користь документально підтверджені понесені мною судові витрати в розмірі 62 гривні 85 копійок. Позивач в судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області в судове засідання не з`явився, заявивши клопотання у відзиві про розгляд справи без участі їх представника. У відзиві на позов Департамент патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області прохає повністю відмовити позивачу в задоволенні позову посилаючись на те, що положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснювань оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідуваний, прокуратури і суду» № 266/94-ВР на який посилається позивач не підлягає застосуванню, оскільки такої функції як здійснення оперативно - розшукової діяльності чи досудового слідства на поліцейського патрульної поліції не покладено, позивач не наводить підтверджуючих фактів заподіяння йому моральної шкоди, до позову не додано жодних доказів, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачу. Як на підставу протиправної поведінки інспектора патрульної поліції [PERSON] , позивач посилається на постанову Київського районного суду м. Полтави від 28.08.2017 та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 10.10.2017. Однак, в обох вищевказаних рішеннях жодної оцінки діям інспектора патрульної поліції щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення не надавалось. Більше того, такі дії не були визнані як протиправні чи такі, які не відповідають вимогам чинного законодавства. Таким чином, позивач не надає жодного доказу, який би підтвердив протиправність дій інспектора патрульної поліції щодо складення протоколу. Відповідач вказує, що всі дії інспектора Мілько Ю.О. щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення врегульовані нормами чинного законодавства, відтак є законними і вмотивованими. Будь яких доказів, на доведення протилежного, позивачем не надано. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в судове засідання не з`явився, заявивши клопотання про розгляд справи без участі їх представника. У відзиві на позов Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві прохає повністю відмовити позивачу в задоволенні позову посилаючись на те, що Апеляційним судом Полтавської області у справі № 552/3608/17 від 10 жовтня 2017 року не було визначено, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП було здійснено шляхом вчинення неправомірних дій Інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області [PERSON] , під час здійснення нею службових обов`язків, тобто не встановлено будь-яких порушень. Водночас вбачається, що Інспектор патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, КУпАП та іншими нормативно - правовими актами. Враховуючи вищевикладене, жодних протиправних дій Інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області вчинено не було, що спростовує факт заподіяння Позивачу будь якої шкоди внаслідок його дій. Зазначаємо, що матеріали справи не міститься доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювана та шкодою, на яку посилається відповідач. Обставини справи свідчать про те, що оскарження позивачем неправомірного рішенням, дії відповідача-1 щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення свідчить про реалізацію останнім процесуальної діяльності Інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1176 ЦПК України. Незгода позивача з прийнятим Інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області процесуального рішення, яке було оскаржено в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння моральної шкоди з наведених вище підстав, а саме: не надано доказів спричинення моральної шкоди, в чому полягає моральна шкода, її розмір не обґрунтовано. Відповідно до положень ст. 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, позовні вимоги [PERSON] є надуманими та безпідставними, а сума позову необґрунтованою, оскільки не підтверджена жодним належним та допустимим доказом. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом, 09 червня 2017 року інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Полтава Мілько Ю.О. відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 086620 від 09.06.2017 року та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП. Постановою судді Київського районного суду м. Полтави від 28.08.2017 року в справі №552/3608/17 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 85 грн. Стягнуто з [PERSON] судовий збір в розмірі 320 грн. Обставини справи встановлені судом та зазначені в постанові :09.06.2017 року, близько 16год.45 хв., [PERSON] перебуваючи в громадському місці по [ADDRESS] у приміщенні магазину «Ельдорадо», висловлювався нецензурною лайкою чіплявся до персоналу магазину та відвідувачів, голосно кричав чим порушив громадський порядок та спокій громадян. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2017 року в справі №552/3608/17 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову судді Київського районного суду м. Полтави від 28.08.2017 року стосовно [PERSON] скасовано та на підставі п.8 ст. 247 КУпАП провадження щодо [PERSON] закрито, так як в діях [PERSON] відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений законом України про адміністративну відповідальність, а саме за ст. 173 КУпАП. Підставою для скасування постанови апеляційною інстанцією стало те, що [PERSON] за вчинення дій зазначених в протоколі та в подальшому і постанові суду притягується до відповідальності передбаченої ч.2 ст.125 КК України. Постанова Апеляційного суду Полтавської області від 10 жовтня 2017 року в справі №552/3608/17 набрала законної сили 10.10.2017 року. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 15.09.2020 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України на підставі п.1ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст..49 КК України та закрито кримінальне провадження. Обставини справи встановлені судом :09.06.2017 року, близько 17год.30 хв., [PERSON] перебуваючи в магазині «Ельдорадо» , що розташований в приміщенні за адресою: м.Полтава, вул..Зіньківська, 6/1, на грунті неприязних відносин умисно наніс декілька ударів руками по голові потерпілому [PERSON] , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черпно-мозкової травми, струсу головного мозку, контузії легкого ступеня з субконьюктивальним крововиливом правого ока, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Указане узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16 та Верховним Судом 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17. Тобто притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яке в подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження. Твердження представників відповідачів про те, що між скасуванням постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та завданням позивачу моральної шкоди не має причинного зв`язку, про відсутність встановлення протиправності дій інспектора поліції, про недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи вище викладене, суд вважає доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, фізичних стражданнях, порушенні нормальних життєвих стосунків. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має залучити як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Разом з тим, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19) з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу. Велика Палата Верховного Суду також вважає, що в ухвалі Верховного Суду від 04 вересня 2019 року, якою справа передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, міститься помилкове посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, оскільки в тій справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Державна Казначейська Служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (пункти 43-46 постанови). Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 Положення). Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому, згідно п. 36 Порядку у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, характер та тривалості їх немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає необхідним зменшити розмір заявленої позивачем моральної шкоди та вважає необхідним і достатнім визначити розмір морального відшкодування з держави в сумі 3 000, 00 грн. на користь позивача. Крім того, як убачається з матеріалів справи протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] був складений інспектором патрульної поліції 3-ї роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Полтава, а позов пред`явлено до держави Україна в особі: Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Полтавській області. Відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України 06 листопада 2015 року № 73 (у редакції наказу Національної поліції України від 03.09.2019 року № 887) Департамент патрульної поліції (далі - Департамент) є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, реорганізовується та ліквідовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законодавством України порядку. Департамент складається із структурних підрозділів апарату Департаменту, його територіальних (відокремлених) підрозділів та інших підрозділів патрульної поліції згідно з штатним розписом Національної поліції України. Департамент є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, має печатку із зображенням Державного Герба України, інші печатки, штампи, бланки зі своєю повною та скороченою назвою, необхідні для здійснення його поточної діяльності. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на яку посилаються позивачі в позові. Таким чином, відповідним державним органом є саме Департамент патрульної поліції, як юридична особа, а Управління патрульної поліції в м. Полтава та Управління патрульної поліції в Полтавській області є його структурними підрозділами. Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Позивачем на обґрунтування понесених судових витрат не надано належних та допустимих доказів у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial