Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №673, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. від 05.02.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №030/705333-KR, та зобов`язати повернути [PERSON] автомобіль Шкода Октавіа, А5 TDI, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER] , який був вилучений постаново приватного виконавця Ляпіна Д.В. про опис та арешт майна боржника за ВП №64569799 від 19.02.2021 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.02.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис №673 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №030/705333-KR, в сумі 15624,89 доларів США. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від банку та від позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його можливого погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутніми підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед банком, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до нього про стягнення заборгованості відмовлено. Отже, розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором зроблено відповідачем одноособово без урахування думки та позиції позивача. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив положення ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», у зв`язку з чим виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Також, в межах виконання вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. винесено постанову про опис і арешт майна боржника, внаслідок чого було вилучено автомобіль Шкода Октавіа, А5 TDI, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER] , з урахуванням чого просив позов задовольнити. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2021 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року залишено без розгляду заяву про забезпечення позову. 29.06.2021 року від представника позивача надійшла заява про розподіл судових витрат. Від АТ «Альфа-Банк» міститься клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Треті особи пояснення щодо позову в порядку, передбаченому ст. 181 ЦПК України, не подали. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 14.08.2008 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №030/705333-KR, відповідно до умов якого позивач отримав кредит. 05.02.2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. було вчинено виконавчий напис №673 про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором №030/705333-KR, в сумі 15624,89 доларів США. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості за кредитним договором з урахуванням наявності рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед банком, а також сума процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними, на що слід зазначити наступне. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Встановлені судом обставини у цій справі свідчать, що оскаржуваний виконавчий напис вчинений нотаріусом 05.02.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». В матеріалах справи відсутні докази того, що укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк» та позивачем кредитний договір, який наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, був посвідчений нотаріально, тому вказані обставини є підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, саме у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду № 172/1652/18 від 21.10.2020 року. Крім того, у постанові Верховного суду України від 05 липня 2017 року № 754/9711/14-ц зазначено, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З наданої суду позовної заяви вбачається, що нотаріус вчинив оскаржуваний виконавчий напис без належного підтвердження безспірності вимоги кредитора. Зазначене підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2020 року яким у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, між сторонами існував та існує невирішений спір щодо наявної заборгованості. Зазначене спростовує безспірність заборгованості боржника (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 4 березня 2015 року в справі № 6-27цс15, від 11 березня 2015 року в справі № 6-141цс14). З огляду на наведене, позов в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягає задоволенню. Що стосується вимог про зобов`язання повернути позивачу автомобіль Шкода Октавіа, А5 TDI, 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер [NUMBER] , який був вилучений постаново приватного виконавця Ляпіна Д.В. про опис та арешт майна боржника за ВП №64569799 від 19.02.2021 року, то слід зазначити наступне. Відповідно п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким; що не підлягає виконанню є підставою для закінчення виконавчого провадження. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 18 Закону У країни «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 2 ст. 40 цього закону). Таким чином, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна. На даний час, вимоги позивача про зобов`язання повернути автомобіль є передчасними, а тому задоволенню не підлягають. Оскільки позов задоволено, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 908 гривень 00 копійок судового збору за подання позову до суду. Позивач також просив стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 16000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно з ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У ч.3 цієї статті вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч.ч.4,5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Тобто при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат правову допомогу становить 16 000 грн., які включають в себе: попередня консультація та формування правової позиції, складання заяви про забезпечення позову, подання її до суду вартість 5000,00 грн., підготовка позовної заяви про визнання виконавчого напису нотаріуса недійсним та подання її до суду вартість 5000,00 грн., супровід справи у суді, а саме подання та складення відповіді на відзив на позовну заяву, інших процесуальних документів (за необхідності) та участь у судових засіданнях вартість 6000,00 грн. У ч.8 ст.141 ЦПК України вказано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката необхідно враховувати чи відповідають виконані роботи критерію необхідності, а саме чи було їх вчинення обов`язковим і доцільним, чи вплинули вони на перебіг розгляду справи. Суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Витрати на підготовку заяв по суті справи, зокрема позовної заяви, відповідають критерію необхідності, оскільки їх надання вимагається згідно з процесуальним законом. Витрати на підготовку та написання заяви про забезпечення позову, підготовку інших процесуальних документів, які не є заявами по суті справи, і виконання яких не вимагається, не є обов`язковим для відшкодування у кожному без винятку випадку, проте можуть бути відшкодовані, якщо ця робота вплинула на розгляд справи. Зважаючи на те, що Позивач подав до суду заяву про залишення без розгляду заяви про забезпечення позову, яку задоволено ухвалою Голосіївського районного суду від 25 березня 2021 року у справі №761/7620/21, то сама заява про забезпечення позову не вплинула на розгляд справи. У наведеному представником позивача розрахунку вказано такий вид правничої допомоги як супровід справи в суді, а саме подання та складення відповіді на відзив на позовну заяву та участь у судових засіданнях. Однак, відповідач не надав відзив на позовну заяву, відповідно, у представника позивача немає потреби у написанні відповіді на відзив, тому цей вид правничої допомоги не слід враховувати при визначенні розмірі витрат, пов`язаних із розглядом справи. До того ж, розгляд справи №761/7620/21 вирішено проводити без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Таким чином, відсутня потреба в участі представника позивача в судових засіданнях, тому цей вид правничої допомоги також не варто враховувати при визначенні розмірі витрат, пов`язаних із розглядом справи. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 сформульовано правовий висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У Постанові Верховного Суду у справі №915/237/18 від 01 серпня 2019 року вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката. Крім того, наведені представником Позивача розрахунки не містять інформації щодо витраченого часу на виконання дій, пов`язаних із розглядом справи. Водночас витрати на правову допомогу повинні бути співмірними, зокрема, з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом виконаних робіт (наданих послуг). Оцінюючи співмірність розміру здійснених сторонок витрат із часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, необхідно враховував витрачений адвокатом час на виконання конкретного виду робіт, а саме: скільки час\ адвокат витратив на юридичний аналіз, збір доказів, підготовку документів тощо. Представник позивача не надав детального опису витраченого часу на виконанні дій, пов`язаних із розглядом справи, не підтвердив це належними та допустимим» доказами, тому оцінити об`єктивність розрахунку судових витрат на професійну правову допомогу адвоката є неможливим. Позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є малозначною. До того ж, незрозуміло скільки часу витрачено адвокатом на написання документів, що є важливим критерієм при вирішенні питанні про відшкодування судових витрат. Сам розгляд справи не передбачає виклику учасників справи та свідків, призначена експертизи, залучення спеціаліста або перекладача, вчинення інших додаткова процесуальних дій. Отже, розрахунок судових витрат на правову допомогу є неспівмірним із складністю виконаних завдань та повинен бути зменшений. У справі №915/1654/18 Верховний Суд застосував критерій необґрунтованості та не співмірності заявленої до стягнення суми витрат із реальністю таких витрат, вказавши, зокрема, на незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи. З огляду на те, що позивач не надав належні та допустимі докази, які підтверджують здійснення відповідних витрат на правничу допомогу адвоката, враховуючі необґрунтованість обсягу робіт і часу, витраченого на виконання дій, пов`язаних і розглядом справи, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем витрати на правову допомогу підлягають зменшенню до суми 5000,00 грн.

Outcome: partial