Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що 23.10.2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики на суму 2200,00 дол. США та 200.00 Євро, та 20.11.2014 року договір позики на суму 600,00 дол. США, що підтверджується розписками. Відповідач зобов»язалася повернути борг до 01.06.2015 року, але не повернула йому суму позики. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 2800,00 дол. США, та 200.00 Євро. Позивач у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач позов не визнає, оскільки вказаний борг вона позивачу повернула в повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15. Судом встановлено, що 23.10.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти в сумі 2200,00 дол. США, та 200,00 Євро, які відповідач зобов'язався повернути позивачу до 01.06.2015 року, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 4). Крім того, 20.11.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач передав у позику відповідачеві грошові кошти в сумі 600,00 дол. США, які відповідач зобов'язався повернути позивачу до 01.09.2015 року, що підтверджується письмовою розпискою (а.с. 5). Однак умови договору позики щодо повернення грошових коштів відповідачем не виконано, оскільки ним не надано суду доказів повернення позивачу всієї суми грошових коштів за договором. Таким чином, факт укладення договору позики від 23.10.2014 року та від 20.11.2014 року отримання відповідачем від позивача грошової суми у розмірі 2200,00 доларів США та 200.00 Євро за умови повернення до 01.06.2015 року та договору позики від 20.11.2014 року отримання відповідачем від позивача грошової суми у розмірі 600,00 доларів США за умови повернення до 01.09.2015 року підтверджується оригіналами розписок, не оспорюється відповідачем та не спростовано відповідачем доказами у розумінні ст.ст.57, 58, 59, 66 ЦПК України, як не спростовано і невиконання взятих відповідачем на себе зобовязань. Згідно ч.2 ст.533 ЦПК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року Про судове рішення у цивільній справі згідно з ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 2800,00 доларів США та 200.00 Євро підлягають задоволенню з урахуванням офіційного курсу гривні до долара США, та офіційного курсу гривні до Євро, встановленого НБУ станом на день ухвалення рішення (11.03.2016 року), що в гривневому еквіваленті дорівнює: -2800.00 доларів США х 25,52 грн. = 71456,00 грн., -200.00 Євро х 27,71 грн. = 5542,00 грн., а всього 76998,00 грн., роздруківка офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 11.03.2016 року додається. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: approved