Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у сумі 14197,23 грн та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», яке перейменовано на Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», а в подальшому на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), та відповідачем було укладено договір б/н від 15 серпня 2007 року, відповідач отримав кредит у розмірі 1000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Таким чином, станом на 28 лютого 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 14197,23 грн, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 15 серпня 2007 року, яка виникла станом на 28 лютого 2018 року та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2421 грн 15 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 7597 грн 70 коп., заборгованості за штрафами у розмірі 1152 грн 25 коп., а всього 11171 грн 10 коп., а також розподілено судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 29 листопада 2019 року відповідачем у даній цивільній справі подана заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2019 року скасовано заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2018 року та призначено цивільну справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2020 року частково задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів та зобов`язано Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» в строк до 24 лютого 2020 року включно надати суду: виписку з карткового рахунку [PERSON] щодо обліку заборгованості за кредитним договором б/н від 15 серпня 2007 року за період з 15 серпня 2007 року по 2018 рік включно; банківську квитанцію та/або меморіального ордеру про сплату 15 серпня 2015 року [PERSON] суми у розмірі 33,87 грн за кредитним договором б/н від 15 серпня 2007 року; відомості щодо строку дії банківської карти з кредитним лімітом 1000 грн, виданої [PERSON] 15 серпня 2007 року. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач та його представник [PERSON] , повідомленні про слухання справи належним чином, до судового засідання не з`явилися. Представник відповідача Кравець І.М. надала суду заяву про відмову в задоволенні позову та застосування строку позовної давності, а також просила судовий розгляд справи проводити без її участі. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 15 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 1000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також тарифами банку (а.с.8). Однак зазначені умови кредитного договору відповідач належним чином не виконував та, відповідно до наданого розрахунку позивача, станом на 28 лютого 2018 року має заборгованість перед банком у розмірі 14197,23 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 2421,15 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 7597,70 грн; заборгованість за комісією 3026,13 грн; штраф 500 грн (фіксована частина) та 652,25 грн (процентна складова). Строк дії кредитної картки відповідача від 15 серпня 2007 року до серпня 2011 року (а.с.103). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує наступне. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, яка нарахована позивачем у розмірі 3026,13 грн, суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, оскільки комісія банком нараховується відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 3026,13 грн. Вирішуючи позовні вимоги в іншій частині судом враховується правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 15 серпня 2007 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та відсотків за користування кредитом, стягнути складові його повної вартості, а саме штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 15 серпня 2007 року, посилався на Витяг з «Тарифів Банку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: умови обслуговування, обов`язки та права банку, обов`язки та права клієнта (позивальника), відповідальність сторін, зокрема, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться інші умови, в яких визначено дію договору та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказаний Витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин (15 серпня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 квітня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, а тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 15 серпня 2007 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією та штрафам слід відмовити. З огляду на викладене, обґрунтованими є лише позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2421,15 грн та процентам за користування кредитом в сумі 3026,13 грн. Однак представник відповідача Кравець І.М. у своїй заяві від 26 лютого 2020 року наполягає на застосуванні строку позовної давності до пред`явлених позовних вимог, оскільки строк дії картки сплив у 2011 році, відповідачем останній раз проведено погашення заборгованості в липні 2009 року, жодного доказу на підтвердження факту проведення відповідачем погашення кредитної заборгованості на суму 33,87 грн від 15 серпня 2015 року позивачем суду не надано, а відповідач сплату ним таких коштів заперечує. Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-2104цс16 від 23 листопада 2016 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month). У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позивач подав позов безпосередньо до канцелярії суду 03 квітня 2018 року (а.с.1). Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На час звернення позивача до суду пройшло більше ніж три роки з часу закінчення строку дії кредитної картки 08/11 (серпень 2011 року), наданої відповідачу (а.с.103).\~\~ Суд також враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування п`ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися. Сторонами суду не надавалися докази на вчинення сторонами у належній письмовій формі правочину щодо збільшення строку позовної давності, а відповідач факт вчинення такого правочину заперечує. При цьому, судом також враховується, що згідно ч.ч. 1, 3\~ст. 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого зобов`язання. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості за договором № б/н від 15 серпня 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем (станом на 28 лютого 2018 року), та виписки з особового рахунку відповідача [PERSON] за період з 01 січня 1999 року по 27 січня 2020 року (а.с.83-103) вбачається, що відповідачем [PERSON] 15 серпня 2015 року було здійснено платіж у розмірі 33,87 грн (автоматичне погашення простроченої заборгованості) на виконання умов кредитного договору (а.с.6,102). Проте зазначений платіж був здійснений не відповідачем, а списувався з його рахунку самим позивачем, що не може свідчити про визнання відповідачем свого боргу та не може слугувати підставою для переривання позовної давності до вимог про стягнення процентів за користування кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, після 18 червня 2009 року відповідачем не здійснено жодного платежу, та позивач не міг не знати, що відповідач з 18 червня 2009 року почав порушувати умови кредитного договору і відповідно права банку (а.с.90). Отже, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту та відсотки). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками за користуванням кредитом слід відмовити. Оскільки у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed