Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до головного управління Державної фіскальної служби України в Запорізькій області, Територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, [PERSON] , 3-тя особа ТОВ ЗМБТІ про визнання права власності в порядку набувальної давності на 9/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , який неодноразово уточнював. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його мати [PERSON] багато років працювала на фабриці індпошиву та ремонту одягу №1 в м. Запоріжжя і перебувала там на черзі по отриманню житла. В 1965 році керівництво фабрики отримало у державному фонді однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зазначену квартиру запропонувало для поліпшення житлових умов [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] , яка також працювала на цьому підприємстві, яка хворіла, потребувала негайного поліпшення житлових умов (її матері [PERSON] на той час на праві власності належало 9/100 частин у будинку по [ADDRESS] ). [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , була записана в ордер № 3385 від 02.07.1965 на квартиру [ADDRESS] , який отримала для поліпшення житлових умов її донька, на протязі 1965 року повинна була оформити договір дарування своїх 9/100 частин будинку на матір позивача [PERSON] , які складалися з двох кімнат по [ADDRESS] . Зазначений договір його мати віддала до Жовтневого райвиконкому і міліції, коли її з сім`єю прописували за адресою: [ADDRESS] , про що було зроблено відповідний запис до будинкової книги та він там загубився. З 1965 року його родина була зареєстрована і проживала в будинку [ADDRESS] , де займала двокімнатну квартиру №2 житловою площею 20,0 кв.м. З цього часу вони усі відверто, відкрито та безперервно понад 50 років користуються вказаною квартирою, сплачують за всі комунальні послуги: воду, електроенергію, підтримують належний технічний стан, тобто вважали її своєю власністю. З 1978 року його мати постійно до 2001 року страхувала спірну будівлю у ВАТ «Оранта-Січ» як своє нерухоме майно. У 1993 році помер його батько [PERSON] , у 2004 році померли його мати [PERSON] та рідний брат [PERSON] . На цей час він один залишився проживати у квартирі, яку вважав на протязі усіх років власністю своїх батьків. Проте, звернувшись після смерті матері тільки у 2008 році до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з проханням оформити на себе спадок у вигляді 9/100 частки будинку [ADDRESS] ), йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою тому, що на цей час вказана квартира у вигляді 9/100 частин спірного житлового приміщення зареєстрована за [PERSON] , яка померла у січні [INFO] та була знята з реєстрації в м. Запоріжжя 23.03.1993 (згідно свідоцтва про смерть). Крім того, як йому стало відомо, його сусіди [PERSON] та її брат [PERSON] отримали у 1996 році свідоцтва про право власності на свої частки домоволодіння, які були видані Запорізьким МЖУ від 03.07.1996. Свідоцтвом за № [NUMBER] від 03.07.1996 було зареєстровано і право власності на 9/100 частин за [PERSON] (яка вже три роки, як померла). Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 22.07.2015 вказане свідоцтво № [NUMBER] про право власності на [PERSON] було скасовано, рішенням Апеляційного суду Запорізької області, вказане рішення суду першої інстанції в частині скасування свідоцтва про право власності № [NUMBER] на 9/100 частин будинку [ADDRESS] за [PERSON] було залишено без змін. Підставою для отримання вказаних свідоцтв на право власності було розпорядження Жовтневої районної адміністрації № 542р від 23.05.1996, у якому відсутнє прізвище [PERSON] До теперішнього часу ніхто з боку відповідача або спадкоємців [PERSON] (племінниця [PERSON] - [PERSON] намагалася тільки у 2012 році оформити вказану спадщину на себе, але апеляційний суд Запорізької області відмовив їй у задоволенні позовних вимог) не намагався відселити позивача з вказаної будівлі, або визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, але позивач на цей час не може оформити на себе спадщину у вигляді 9/100 частин будинку, оскільки [PERSON] у 1996 році разом із [PERSON] намагалися узаконити свої житлову прибудову В-1 та сіни в-1, вона навмисно підробила підпис та підписала заяву від імені померлої у 1993 році [PERSON] (про смерть якої вона дуже добре знала, бо та була її тіткою) та отримала свідоцтво на право власності на [PERSON] замість матері позивача [PERSON] , та передала його до ОП ЗМБТІ на реєстрацію (на теперішній час відкрито кримінальне провадження № 12013089990000959 від 12.01.2013 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підробки документів на право власності на померлу на [PERSON] ). З 2009 року позивач неодноразово звертався з відповідними позовними заявами до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2009 його позов був задоволений, але ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2010 це рішення було скасовано. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.09.2011 та рішенням ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2011 у задоволенні його позовних вимог було відмовлено, посилаючись на те, що у січні 2011 року він не мав права змінювати ні предмет, ні підстави позову згідно до ст. 31 ЦПК України, а з позовом про визнання за ним права власності на спірну частину будинку в порядку набувальної давності у 2009 році звернувся передчасно. Крім того, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2012 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2012 у зв`язку з тим, що відповідачем по справі повинна бути територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, до якої після смерті [PERSON] у 1993 році відповідно до положень ст.ст. 524, 555 ЦК України (в редакції 1963 р.) майно померлої за правом спадкоємства перейшло до держави. З 1993 року ніяких рішень про визнання спадщини відумерлою не ухвалювалось, та вказане майно у власність територіальної громади м. Запоріжжя не переходило. На його лист до Запорізької міської ради позивач отримав одну відповідь від 15.07.2013, де йому рекомендовано звернутися до суду. Остаточно, уточнивши позов, позивач просить визнати за ним права власності в порядку набувальної давності на 9/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Представник відповідача ГУ ДФС в Запорізькій області, [PERSON]., повноваження якої судом перевірені, в судовому засідання позов до установи ГУ ДФС у Запорізькій області не визнала, судові пояснила, що право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У переліку безхозного та іншого майна, яке перебуває на обліку в органах ГУ ДФС у Запорізькій області станом на 01.09.2017 зазначене в позові нерухоме майно не перебуває. Цей позов необґрунтовано подано до ГУ ДФС у Запорізькій області, так як це нерухоме майно не належить на праві власності відповідачу-1, а саме ГУ ДФС у Запорізькій області. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Запорізької міської ради у своєму відзиву зазначив, що позивачем в позові не зазначено, які права порушені або оспорюються саме територіальною громадою м.Запоріжжя. Тому ЗМР не є належним відповідачем. Позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно , які є достатніми для отримання права власності на нього. Спір виник між позивачем та [PERSON] Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] . [PERSON] подав відзив, в якому зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження факту укладення договору дарування спірного майна між [PERSON] та матір`ю позивача [PERSON] . Вважає, що справа повинна бути закрита, оскільки набрали законної сили судові рішення, як ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами про той самий предмет. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи в їхній сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг ЗМР №04-27/1/389 від 19.01.2017 за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований з 05.09.1977 по теперішній час (а.с. 6). В липні 1965 року на ім`я [PERSON] виконавчим комітетом Запорізької ради видано ордер № 3383 на квартиру [ADDRESS] (а.с.10). Як витікає з домової книги будинку [ADDRESS] [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 21.11.1964, [PERSON] , сини [PERSON] та [PERSON] з 25.03.1966 (а.с. 7-8). Відповідно до свідоцтв про смерть - [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO] (а.с. 9, 25). Протягом 2009-2016 років судами приймалися чисельні рішення за позовами [PERSON] до різних фізичних та юридичних осіб про визнання права власності в порядку набувальної давності на 9/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , якими у задоволенні позову було відмовлено (а.с. 13-40). Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2009 його позов був задоволений, але ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27.07.2010 це рішення було скасовано. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.09.2011 та рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07.12.2011 у задоволенні його позовних вимог було відмовлено, посилаючись на те, що у січні 2011 року він не мав права змінювати ні предмет, ні підстави позову згідно до ст. 31 ЦПК України, а з позовом про визнання за ним права власності на спірну частину будинку в порядку набувальної давності у 2009 році звернувся передчасно. Далі, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2012 було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2012 у зв`язку з тим, що відповідачем по справі повинна бути територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, до якої після смерті [PERSON] у 1993 році відповідно до положень ст. ст. 524, 555 ЦК України (в редакції 1963 р.) майно померлої за правом спадкоємства перейшло до держави. В подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2015 позов [PERSON] до Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про скасування свідоцтва про право власності № [NUMBER] та визнання права власності на 9/100 частин вказаного домоволодіння був задоволений повністю. За апеляційною скаргою [PERSON] рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.10.2016 рішення суду першої інстанції від 22.07.2015 в частині визнання за [PERSON] права власності на спірну частину будинку в порядку набувальної давності скасовано, в частині же скасування свідоцтва про право власності залишено без змін. Тобто свідоцтво про право власності № [NUMBER] на 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] , виданого Запорізьким МГУ 03.07.1996 на день розгляду даної справи є скасованим. Також матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , власник на той час спірного майна для поліпшення житлових умов отримала на фабриці індпошиву та ремонту одягу №1 в м. Запоріжжя від державного житлового фонду однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Вона ж, [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , була записана в ордер №3385 від 02.07.1965 на квартиру [ADDRESS] , знялась при цьому з місця реєстрації за попередньою адресою, та яка протягом 1965 року повинна була оформити договір дарування своїх 9/100 частин будинку, які складалися з двох кімнат по [ADDRESS] на матір позивача [PERSON] . Однак, як встановлено судом, [PERSON] за життя не провела відчуження належній їй на праві власності 9/100 частин спірного житлового приміщення. Згідно ст. 33 ЖК України у разі одержання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду член ЖБК втрачає право на квартиру в будинку кооперативу, а громадянин, який має житловий будинок (частину будинку) на праві особистої власності, повинен провести його відчуження протягом року з дня одержання жилого приміщення. У разі невиконання власником будинку (частини будинку) цієї вимоги закону, відтоді застосовуються правила, передбачені ч.ч. 3, 4 ст. 103 ЦК України 1963 р., якими зазначено, якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку у будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконкому районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку на той час діючого законодавства. Частина четверта цієї статті передбачає, що у разі, коли продаж будинку у примусовому порядку не відбудиться через відсутність покупців, будинок за рішенням виконкому безоплатно переходить у власність держави. Відповідно до вимог законодавства України держава має право спадкування. У разі відсутності спадкоємців за заповітом, за законом, в разі усунення спадкоємців від права спадкування, неприйняття ними спадщини, а також у разі відмови від прийняття спадщини, майно померлого переходить до держави. Однак ЦК України передбачено процедуру переходу спадщини до держави тільки за умови визнання її відумерлою. В матеріалах справи відсутні докази того, що спадщина після смерті [INFO] [PERSON] визнана в установленому законом порядку відумерлою. В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2013 року, якою рішення апеляційного суду Запорізької області від 05.12.2012 було скасовано, та справа передана на новий розгляд до цього суду, в мотивувальній частині зазначено, оскільки на час відкриття спадщини [PERSON] не мала спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, то відповідно до положень ст. ст. 524, 555 ЦК УРСР, майно померлої за правом спадкоємства перейшло до держави. Проте рішення про визнання спадщини відумерлою не ухвалювалось, доказів про перехід майна, право власності на яке просить визнати [PERSON] у власність територіальної громади не подано. Отже, з аналізу наведеного витікає, що спірне житлове приміщення фактично є державною власністю, однак юридично таке право не є оформленим. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже за умови правомірного набуття права власності спірного житлового приміщення державою, позивач в подальшому не позбавлений права звернення до відповідних органів за захистом своїх прав і інтересів щодо цього питання. Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року головам апеляційний судів, міста Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: що право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився відправа власностіна належнейому нерухомемайно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. У разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. В постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (№ 175/4741/16), постановленій в справі у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції зазначив, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже при вирішенні спору необхідно встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Як встановлено в судовому засіданні, позивач відкрито, безперервно проживав у спірній квартирі. Цей факт підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які зазначили, що позивач з дитинства зі своєю матір`ю, братом, згодом зі своєю власною родиною відкрито, безперервно з дитинства і до моменту звернення до суду із вказаним позовом, відкрито користується спірним жилим приміщенням. Проте, як витікає з обставин справи, із фактів встановлених судами, та з пояснень самого позивача, його представника, позивач [PERSON] знав, що спірне житлове приміщення, а саме 9/100 частин у будинку [ADDRESS] ) належало на прав власності [PERSON] , а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, оскільки [PERSON] в розумінні ст. 344 ЦК України не є добросовісним набувачем. За таких підстав, підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed