Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональне оздоровче підприємство», [PERSON], [PERSON], у якому просив визнати позивача таким, що звільнений з посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» на підставі ст. 38 КЗпП України з 01 травня 2014 року; зобов'язати Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києва внести в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис щодо звільнення позивача з посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» на підставі ст. 38 КЗпП України з 01 травня 2014 року; зобов'язати відповідачів здійснити відповідні записи у трудову книжку позивача про працю на посаді директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» згідно вимог чинного законодавства; зобов'язати відповідачів надати позивачу письмову довідку з відомостями про щомісячне нарахування та виплату його заробітної плати та оплати праці за період займання посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» з жовтня 2007 року по квітень 2014 року для пред'явлення в Пенсійний Фонд України; зобов'язати відповідачів здійснити повний розрахунок з позивачем щодо оплати його праці за період займання посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» з жовтня 2007 року по квітнень 2014 року; стягнути з відповідачів на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. Позовні вимоги [PERSON] (далі - позивач) обґрунтовує тим, що з жовтня 2007 року по квітень 2014 року працював на посаді директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» (надалі - відповідач1) за безстроковим трудовим договором. 15 квітня 2014 року [PERSON] на ім'я товариства та його власників, а саме [PERSON] (далі - відповідач2) та [PERSON] (надалі - відповідач3) було надіслано заяву про звільнення за власним бажанням з посади директора товариства, здійснення виплати заробітної плати та відповідних записів у трудову книжку, а також надання позивачеві довідки з відомостями про щомісячне нарахування та виплату заробітної плати за період займання посади директора для пред'явлення до ПФУ, оскільки [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням та рахується, як працюючий пенсіонер. На день подачі позовної заяви до суду жодних відповідей від відповідачів не надійшло, у зв'язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, на адресу суду направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі. Відповідач1 про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, проте свого представника у судове засідання не направив. Представник відповідача2 у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заперечення, у яких проти позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні, зауваживши, що позивач не здійснював свою трудову функцію та не приступав до виконання своїх трудових обов'язків на посаді директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство». Відповідач3 про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з'явився. Суд, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, позивач стверджує, що працював за безстроковим трудовим договором у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Міжрегіональне оздоровче підприємство». Зазначена обставина не має документального підтвердження і не відповідає дійсності з огляду на наступне. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (ч. 2 ст. 65 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 3 ст. 65 Господарського кодексу України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. За ч. 4 ст. 65 Господарського кодексу України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» установлено: у випадках, прямо передбачених законами, при прийнятті (найманні) на роботу до працівників застосовується лише контрактна форма трудового договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП України додержання письмової форми трудового договору є обов'язковим при укладенні контракту. Враховуючи наведене, правовою підставою для реалізації керівником підприємства своїх трудових обов'язків є виключно трудовий контракт, який укладається за волевиявленням як керівника, так і засновника підприємства. [PERSON] у письмових поясненнях погодився з фактом не укладення письмового контракту між сторонами. Так, позивач стверджує, що у відповідності до ст. 24 КЗпП України його було прийнято на роботі згідно наказу (розпорядження) про зарахування [PERSON] на роботу. Проте, позивачем не надано до суду копії наказу про прийняття його на роботу, крім того, жодного доказу на підтвердження перебування з відповідачем1 у трудових відносинах. Варто врахувати, що ст. 65 ГК України прямо передбачено, що у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), проте останнього укладено між сторонами не було, у зв'язку з чим суд критично ставиться до факту існування трудових відносин між сторонами. Твердження позивача щодо перебування на посаді директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» спростовується також листами Пенсійного фонду України № 10866/05 від 04 липня 2014 року та листом Міністерства доходів і зборів України № 699/с/26-59-15-04-83 від 26 червня 2014 року, у відповідності до яких ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» не надає звіти до вказаних органів, що свідчить про відсутність діяльності товариства, а відповідно, і виконання позивачем обов'язків директора. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Враховуючи, що позивач до роботи у ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» не приступав, то відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо здійснення повного розрахунку з позивачем щодо оплати його праці за період займання посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство». Що стосується позовної вимоги щодо зобов'язання відповідачів здійснити відповідні записи у трудову книжку позивача та зобов'язання відповідача надати позивачеві письмову довідку з відомостями про щомісячне нарахування та виплату його заробітної плати, то суд приходить до наступного. Як регламентовано ч. 5 ст. 65 ГК України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Згідно зі ст. 48 КЗпП України трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. За змістом ст. 49 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Враховуючи наведені правові норми, здійснення записів у трудову книжку позивача та видача письмових довідок, в тому числі з відомостями про щомісячне нарахування та виплату заробітної плати, є обов'язком керівника підприємства, а тому така позовна вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, пов'язані із зміною керівника або осіб, що обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, крім документів, передбачених частиною першою цієї статті, особа, уповноважена діяти від імені юридичної особи (виконавчого органу), додатково подає примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміну зазначених осіб та/або примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) розпорядчого документа про їх призначення. Таким чином, для внесення державним реєстратором відомостей про зміну керівника ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» не вимагалося обов'язково рішення власників, а достатньо було й примірнику оригіналу (ксерокопія, нотаріально засвідчена копія) розпорядчого документа керівника. За таких обставин, позовна вимога щодо зобов'язання відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Шевченківського району реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві внести в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис щодо звільнення позивача з посади директора ТОВ «Міжрегіональне оздоровче підприємство» не підлягає задоволенню. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь 500 000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, зазначаючи, що його моральні страждання полягали у переживанні з приводу матеріального існування своєї сім`ї, внаслідок чого позивач та члени його родини були позбавлені нормального життєвого спілкування з оточуючими. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Так, позивачем у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано до суду жодного доказу на заподіяння йому моральної шкоди, а також з огляду на недоведеність та безпідставність позовних вимог у цілому, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed