Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що 03 квітня 1992 році виконкомом Солонянської селищної ради йому та його сім'ї: колишній дружині [PERSON] та сину [PERSON], було виділено в користування квартиру [ADDRESS], в якій відповідно до ордеру вказані особи були прописані. 30 травня 1996 року за рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області за заявою [PERSON] шлюб з [PERSON] було розірвано, а їх син [PERSON] помер у липні 2006 року. В 2003 році відповідачка [PERSON] забрала з квартири свої особисті речі та виїхала за кордон України до Італії м.Ріміні і з цього часу по 2014 рік вона проживає і працює за кордоном домробітницею згідно договору про перебування та дозволу на роботу за наймом, при цьому за характером роботи її ніхто із підприємств, організацій України у разі виробничої потреби за кордон не направляв, а вона особисто прийняла рішення працювати та проживати за кордоном. Відповідачка після розірвання шлюбу не є членом його сім'ї, один раз на рік приїздить до смт Солоне на могилу сина, який похований на кладовищі в смт Солоне. Відповідачка має приватизовану квартиру у м.Кривий Ріг, яка також була надана позивачу, проте за позовом матері відповідачки на підставі рішення суду його було визнано втратившим право користування даним жилим приміщенням. В квартирі [ADDRESS] проживає він (позивач) зі своєю співмешканкою [PERSON], яка зареєстрована по [ADDRESS], здійснює оплату за комунальні послуги та проводить житлово-побутові роботи, пов'язані з доглядом, прибиранням, утриманням належного стану квартири, яка не приватизована та знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради та на балансі КП «Солонянське житлове комунальне управління». З посиланням на ст.ст.61,71 ЖК України прохав визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона виїхала на роботу до Італії за власним бажанням, з письмовою заявою до власника квартири, яким є територіальна громада Солонянської селищної ради, на продовження терміну тимчасово відсутньої не подавала, поважні причини по збереженню житлового приміщення за [PERSON], як тимчасово відсутньою, селищна рада не розглядала, як і не направляла її на роботу за кордон. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 10 листопада 2014 року позов підтримав, в тому числі і з підстав, викладених як в позовній заяві, так і в наданих суду письмових поясненнях (а.с.204-206), згідно яких зазначив, що відповідно до ст.8 КЗпП України трудові відносини громадян України, які працюють за межами своєї держави, регулюються законодавством сторони працевлаштування та міжнародними договорами про працю, а міжурядова угода про взаємне працевлаштування громадян та їх соціальний захист між Україною та Італією не укладалася, а тому згідно з п. 2 ст. 71 ЖК України відповідачка не відноситься до категорії працівників, яких за умовами і характером роботи направили у відрядження працювати за кордон. Оскільки про таку роботу за кордоном відповідачка прийняла самостійне рішення, а не була направлена будь-яким підприємством, тому вона не належить до таких, що відсутні за місцем проживання з поважних причин. На підтвердження відсутності відповідачки в спірній квартири понад 6 місяців посилався на договір про перебування для роботи за наймом домробітницею в Італії від 22 липня 2008 року і на договір від 03 квітня 2014 року про припинення виконання хатньої роботи в Італії, в яких не вказано, що вона належить до категорії працівників, яких тимчасово направили до Італії за характером роботи. Те що відповідачка періодично повертається до України обумовлено тим, що консульство України видає візу на 365 днів і по закінченні її строку відповідачка вимушена оформляти нову візу на території України. Відповідачка одинадцять років не турбується про стан квартири, не сплачує комунальні платежі, а здійснює оплату таких платежів періодично лише при виникненні судових спорів з приводу квартири, так як має намір приватизувати її і продати. На даний час відповідачка залякує свідків позивача, звертається до органів міліції з надуманими заявами відносно того, що він перешкоджає їй користуватися спірною квартирою. В той же час, підтвердив, що з червня 2014 року і по день розгляду справи судом відповідачка [PERSON] проживає в спірній квартирі, так як повернулась до місця проживання у зв'язку розглядом даного позову. В судовому засіданні 10 листопада 2014 року відповідачка [PERSON] позов не визнала та пояснила, надавши суду і письмові заперечення на позовну заяву (а.с.185-187), що в 1988 році приїхала з сином та чоловіком в смт Солоне, де їм в 1992 році надали квартиру, в якій були зареєстровані вона та син. В 1996 році вони з позивачем розлучилися, після чого останній зареєструвався в спірній квартирі і став претендувати на неї. Після її виїзду на роботу до Італії позивач став неодноразово пред'являти до неї позови про визнання її втратившою право на житло, при цьому вперше такий позов ним було подано у 2007 році. Вона з 2003 року працює в Італії, але щорічно приїздить в смт Солоне, в тому числі і по декілька разів на рік. В 2006 році вона зробила в квартирі ремонт, встановила індивідуальне опалення, а в 2014 році проводила обслуговування газового котла. Коли в 2003році вона їхала на роботу до Італії, де працює за строковими договорами, то залишила в квартирі свої речі, які в послідуючому кудись зникли, в зв'язку з чим вона зверталася з заявою до міліції, де зазначала також про те, що замок на дверях квартири був на момент її приїзду замінений. Коли вона щорічно приїздить на Україну, то завжди проживає в цей період в спірній квартирі, в тому числі в 2014 році проживає з 08 липня і по час розгляду справи судом. Має діючий договір на працевлаштування з 03 липня 2013 року, який діє до сьогоднішнього дня. За комунальні послуги, які надаються у спірній квартирі, вона платить по мірі можливості в період проживання на Україні, а також залишає розрахункові книжки знайомим, які здійснюють платежі замість неї наперед без зазначення фактичних показників, так як на теперішній період всі договорі на комунальні послуги позивач оформив на себе, в той час як раніше вони були оформлені на її ім'я. Позивач [PERSON] та [PERSON], яка є співмешканкою позивача, на протязі 11 років під час її приїзду в смт Солоне ніколи не проживали в спірній квартирі, своїх речей там не залишали. На даний час позивач проживає по [ADDRESS] в будинку, який успадкував після своїх батьків, але збудували вони його разом в період шлюбу. Зазначила, що проживає в Італії періодично, при цьому щорічно певний час проживає в Україні, в тому числі 12 листопада 2013 року знову поїхала до Італії, а повернулася на Україну 08 липня 2014 року. На роботу в Італію її ніхто не направляв, але в 2008 році вона подавала до селищної ради письмову заяву про те, що поїхала на роботу за кордон, в якій просила не вчиняти будь-яких дій з квартирою за її відсутності. Роботодавців за кордоном знаходила самостійно, проживала за місцем виконання роботи, свого місця проживання не мала. З 2008 року зареєстрована в префектурі, має дозвіл на роботу в Італії. Змушена була тимчасово виїхати з постійного місця проживання саме за умовами та характером роботи до Італії у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем, що відповідно до п. 2 ст. 71 ЖК України є підставою для збереження прав на жиле приміщення за нею, оскільки вона працювала за кордоном на підставі укладених договорів на виконання хатньої роботи. Вона не втратила інтересу до квартири, в якій зареєстрована, оскільки ця квартира є єдиними місцем її постійного проживання в Україні, в ній вона проживає у вільний від роботи час, здійснює необхідний ремонт та догляд, що підтверджується рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2007 року та від 04 вересня 2009 року, а посилання позивача на те, що вона має квартиру в м. Кривий Ріг не відповідає дійсності, оскільки квартира в м. Кривий Ріг належить [PERSON], про що зазначено і в рішенні Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2010 року. Крім того, вона має намір приватизувати спірну квартиру, для чого зверталася до органу приватизації Солонянської селищної ради, що підтверджується рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2010 року. Посилання позивача на те, що в спірній квартирі він проживає разом зі своєю співмешканкою [PERSON] спростовуються актом обстеження від 07 серпня 2014 року, в зв'язку з чим вважає, що посилання позивача на не проживання її в спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, а також, що вона втратила інтерес до цього житла, є надуманими та необґрунтованими, в зв'язку з чим в задоволенні позову прохала відмовити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні 10 листопада 2014 року позов не визнала, вважала його необґрунтованим та прохала відмовити в його задоволенні, оскільки обидві сторони є наймачами спірної квартири, яка належить селищній раді та яку відповідач повідомляла про виїзд за характером роботи за кордон, а поважні причини її відсутності за місцем проживання підтверджується договорами на виконання робіт та рішеннями суду. В період відпусток відповідачка щорічно проживає в спірній квартирі, доглядає за квартирою, сплачує комунальні послуги, що свідчить про те, що вона не втратила інтерес до квартири, оскільки іншого житла на території України не має. Оскільки відсутні визначені законом підстави для визнання її втратившою право на житло, прохала в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Солонянський районний сектор Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання 10 листопада 2014 року не з'явився, згідно поданої заяви (а.с.156) прохали розглядати справу у відсутність їх представника. Представник третьої особи - Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання 10 листопада 2014 року не з'явився, згідно поданого клопотання (а.с.155) прохали розглядати справу у відсутність їх представника, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності представників третіх осіб. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що перебуває у дружніх стосунках з позивачем [PERSON], який проживає в [ADDRESS] з [PERSON] останні 2 роки, про що йому відмово у зв'язку з тим, що він спілкується з позивачем 2-3 рази на тиждень, приходить до нього в гості. Останній раз був в гостях у [PERSON] в червні 2014 року, а з цього періоду в квартирі проживає відповідачка [PERSON] Про те що остання перебуває на заробітках в Італії знає від [PERSON] та мешканців смт Солоне. Також йому відомо, що відносини між сторонами не дружні, оскільки [PERSON] поїхала в Італію і хоче забрати квартиру, про що повідомив йому позивач, який був проти того щоб відповідачка, яка раніше була його дружиною, їхала до Італії. З 2013 року по липень 2014 року він не бачив в спірній квартирі відповідачку, яка особисто питала його, чому він йде в якості свідка у справі. В червні 2014 року він останній раз бачив в квартирі [PERSON], оскільки йому треба було допомогти з ремонтом котла, при цьому [PERSON] в квартирі не було. Раніше, коли він проходив в гості до [PERSON], то бачив в квартирі [PERSON], яка готувала їжу. Коли в 2014 році з Італії повернулася [PERSON] та стала проживати в квартирі, то позивач став жити з [PERSON] по вул. Осінній, де у нього є будинок після смерті матері. Зі слів позивача та його співмешканки свідок знає, що вони не проживають в квартирі під час приїзду відповідачки з Італії. Свідок [PERSON] показала суду, що відповідачку знає з 1989 року, коли познайомилися за місцем спільної роботи і з того часу підтримують дружні стосунки. Їй відомо, що подружжя [PERSON] розлучились в 1996 році, після чого відповідачка залишилася проживати з сином в квартирі [ADDRESS], яка була не приватизована. В 2003 році відповідачка поїхала в Італію на заробітки, де працювала періодично і до даного року. Їй відомо, що позивач проживав з [PERSON] в квартирі останньої. До 2003 року, поки відповідачка проживала в смт Солоне, вона бувала в квартирі періодично, але не рідше ніж один раз на місяць, а після виїзду відповідачки була рази два в 2004 році. Відповідачка продовжує працювати в Італії і на даний час, при цьому щорічно приїздить та проживає в квартирі. В 2006 році вона зробила ремонт в квартирі, встановила індивідуальне опалення, так як в цій квартирі жив син позивача і відповідачки, а коли він помер в 2006 році, то в цей рік відповідачка приїздила тричі та проживала в цей час в квартирі, куди вона (свідок) приходила до неї гості. В 2014 році відповідачка приїхала в червні і свідок була в неї у гостях разів 10, проте позивача [PERSON] та [PERSON] в квартирі не бачила. Відповідачка весь час проживає одна та має намір знову їхати на заробітки, але коли їй не відомо. Свідок [PERSON] показав суду, що [PERSON] є його рідною сестрою та він перебуває з нею в добрих стосунках. Йому відомо, що позивач неодноразово подавав заяви і намагається виписати сестру зі спірної квартири, оскільки також був представником відповідачки в Солонянському районному суді Дніпропетровської області під час розгляду справи в 2008 році з приводу позову [PERSON] у зв'язку з не проживанням сестри в спірній квартирі, де вона постійно проживає з 1992 року, оскільки вони були в шлюбі, а [PERSON] працював в міліції, у зв'язку з чим його сім'я і отримала квартиру. Пояснив, що сторони розлучилися в 1996 році, після чого його сестра залишилася проживати в спірній квартирі, а [PERSON] став проживати з іншою жінкою чи у своїх батьків. Сім?я [PERSON] під час шлюбу спільно будували будинок в смт Солоне, в якому потім стали проживати батьки позивача. Зазначив, що [PERSON] в позові посилається на те, що йому нема де жити, проте він має батьківський будинок, який дістався йому у спадок після смерті матері в 2013 році, оскільки він був їх єдиним сином. Йому відомо, що його сестра [PERSON] працює за кордоном з 2003 року та що вона приїздить в смт Солоне 1-3 рази на рік. В липні 2014 року свідок разом із сестрою приїхали до спірної квартири, в якій був [PERSON], при цьому він вживав алкогольні напої з іншим невідомим йому чоловіком. Речей [PERSON] та [PERSON] в квартирі не було. Свідок разом із сестрою ночують в цій квартирі, наводять в ній порядок, оскільки за її відсутності шпалери в квартирі поцвіли, газовий котел зламаний, гарячої води в квартирі не має, скрізь брудно. Рішенням суду в 2008 році було відмовлено в задоволенні позову [PERSON], оскільки факти, які зазначив [PERSON] не підтвердилися, так як сестра не проживала за кордоном, а лише працювала. З червня 2014 року сестра тричі приїздила до матері та до свідка в м. Кривий Ріг. Свідок [PERSON] пояснила суду, що перебуває в дружніх стосунках з позивачем та проживала з ним однією сім'єю з 1995 по 2013 рік у її квартирі по [ADDRESS], а з листопада 2013 року по березень 2014 року позивач [PERSON] проживав по [ADDRESS] у зв'язку зі сварками між ними. Їй відомо, що ця квартира належить позивачу, з яким з листопада 2013 року по теперішній час вони не проживають однією сім'єю. [PERSON] взимку 2013-2014 року проживав в спірній квартирі, а потім зламався котел, позивач його ремонтував та проводив оплату комунальних послуг. З березня 2014 року позивач періодично став їздити на дачу в с. Олексіївка, а також періодично проживав в спірній квартирі. Де проживає [PERSON] з липня 2014 року їй не відомо, але зі слів позивача знає, що він живе в спірній квартирі. [PERSON] з 2003 року і до даного часу працює в Італії, в зв'язку з чим до 2014 року свідок особисто не бачила, щоб відповідачка приїздила в смт Солоне, але стверджувати, що вона не приїздила, не може. Вона особисто ніколи у спірній квартирі не жила, її речей там не має, а чи є там речі позивача, який у 2014 році двічі стаціонарно лікувався у медичному закладі, їй не відомо. Свідок [PERSON] показала суду, що перебуває в добрих відносинах з відповідачкою [PERSON], з якою є сусідами, оскільки мають квартири в одному житловому будинку. В спірній квартирі була в кінці серпня 2014 року, коли складали разом з депутатом та іншою сусідкою акт обстеження квартири, в якій проживає [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] десь з 1990 року, а з 2002 - 2003 років вона поїхала до Італії на заробітки. В рік, коли загинув син, [PERSON] робила ремонт в квартирі, встановлювала опалення, при цьому в цей рік вона приїздила в смт Солоне 2-3 рази, а потім приїздить щорічно. В спірній квартирі відповідачка спочатку жила з сином, а потім сама. У її відсутність періодично в квартирі ночує [PERSON] з друзями, з якими вживає алкогольні напої, але постійно не проживає. Також пояснила, що [PERSON] в квартирі не проживає, але вона (свідок) бачила її в квартирі декілька разів разом в [PERSON] Суд, заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 30 травня 1996 року згідно актового запису №54 по відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.9). В період шлюбу у 1992 році виконкомом Солонянської селищної ради позивачу було надано в користування для нього та його сім'ї: дружини [PERSON] та сина [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.7), яка згідно довідки Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області знаходиться у власності територіальної громади Солонянської селищної ради на балансі КП «Солонянське ЖКУ» (а.с.18), де сторони до припинення шлюбу проживали разом з сином, який помер у 2006 році (а.с.8). У зв'язку з розірванням шлюбу відповідачка перестала бути членом сім'ї позивача, але не втратила права користування жилим приміщенням відповідно до вимог ч.3 ст.64 Житлового кодексу України, оскільки продовжувала проживати та користуватися даною квартирою (а.с.12), в якій зареєстроване її місце проживання в установленому законом порядку, після чого у 2003 році відповідачка поїхала до Італії на роботу, а вказані факти були встановлені набравшими законної чинності рішеннями Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2007 року (а.с.167), 04 вересня 2009 року (а.с.168-169),11 серпня 2010 року (а.с.59-61), які було постановлено по цивільним справам за позовами позивача [PERSON] до відповідачки [PERSON] про визнання її втратившою право користування жилим приміщенням у зв'язку з відсутністю понад шість місяців без поважних причин та у зв'язку з вибуттям на інше постійне місце проживання, якими також встановлено, що відповідачка з зазначеного періоду часу щорічно приїздила у відпустку та користувалась спірною квартирою, де за свої кошти здійснювала ремонт та провела автономне опалення, а судом було зроблено висновок про те, що відповідачка не втратила інтерес до спірної квартири та не мала наміру припиняти користування нею. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з зазначених рішень суду та встановлено при розгляді даної справи показаннями свідків та не оспорювали сторони, відповідачка з 2003 року працює в Італії і періодично щорічно приїздить в смт Солоне у відпустку та користується саме спірною квартирою, в якій проживає в період перебування на Україні. Згідно договорів про перебування для роботи за наймом домробітницею від 22 липня 2008 року (а.с.15-17), від 04 липня 2013 року (а.с.162-163) та Дозволу на роботу за наймом домробітницею від 03 липня 2013 року (а.с.161) з 2008 року між відповідачкою та роботодавцем у Італії існують трудові строкові відносини з надання відповідачкою послуг домробітниці, які припинені 31 березня 2014 року, про що свідчить договір про припинення договору №9514034119-52 (а.с.88). Згідно акту обстеження житлових умов [PERSON] від 25 січня 2014 року та від 29 квітня 2014 року (а.с.11,10) в спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивача та відповідачки, але на час проведення обстежень в квартирі проживав один позивач, особисті речі відповідачки відсутні, проте присутні речі позивача та [PERSON] Суд критично оцінює надані акти обстеження, оскільки відповідно до пояснень, які були надані в судовому засіданні 10 листопада 2014 року свідком [PERSON], вона ніколи не проживала в квартирі [ADDRESS], а тому відомості, зазначені в акті від 25 січня 2014 року про її проживання в квартирі разом з [PERSON] та знаходження там її речей спростовуються її показаннями, відповідно до яких вона припинила проживати однією сім'єю з [PERSON] з листопада 2013 року та проживала з ним у її квартирі по [ADDRESS], а у квартирі [PERSON] за цей період лише бувала декілька разів разом з позивачем, а тому в цій квартирі її речей не було. Також, згідно вказаних актів не виявлено, що в спірній квартирі відсутні особисті речі відповідачки, що свідчить про те, що відповідачка виїхавши на роботу до Італії із спірної квартири не виїжджала і не має намірів це робити в майбутньому. Крім того, відповідачкою наданий суду акт обстеження від 07 серпня 2014 року (а.с.164), відповідно до якого позивач [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 1995 року, а на даний час мешкає разом з [PERSON] за адресою: смт Солоне, вул. Осіння, 38, а зазначені в акті обставини підтвердила свідок [PERSON], за участю якої було складено зазначений акт обстеження та яка є сусідкою сторін по спірній квартирі, а також свідки [PERSON] та [PERSON], при цьому зазначені свідки підтвердили в судовому засіданні, що з липня 2014 року по день розгляду справи судом відповідачка [PERSON] проживає в спірній квартирі та користується нею, що також підтвердили в суді і свідки [PERSON] та [PERSON] Позивачем надано до позовної заяви копії договорів на надання комунальних послуг з газо-, електро- та водопостачання, вивезення ТПВ, утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які ним були укладені в період лютого-березня 2010 року та лютого 2013 року з відповідними підприємствами про надання таких послух та докази оплати наданих послуг за період 2013-2014 років (а.с.20-38), тобто в період відсутності відповідачки. При цьому відповідачкою також були надані докази оплати наданих комунальних послуг в 2014 році, а також докази обслуговування газового обладнання в спірній квартирі та димових і вентиляційних каналів (а.с.170-183), при цьому особові рахунки по оплаті комунальних послуг було відкрито як на ім'я позивача, так і на ім'я відповідачки. Згідно ч.2 ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача або членів його сім'ї до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття, а якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня його вибуття. В судовому засіданні встановлено, що позивач, як і відповідачка є наймачами жилого приміщення, куди вселились на підставі ордеру про надання квартири, і до даного часу власником спірної квартир є не позивач, а Солонянська селищна рада, якою вимоги про визнання відповідачки втратившою право користування жилим приміщенням, як власником квартири, не заявляються. Більш того, власник квартири вважає, що відповідачка не втратила право користування квартирою за характером роботи, на виконання якої нею укладено договір (а.с.56,76). Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім?ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами та характером роботи, у тому числі за кордоном - протягом усього часу виконання цієї роботи. Дослідженими в судовому засіданні доказами достовірно встановлено, що відповідачка відсутня за місцем проживання за характером та умовами роботи за трудовим договором, укладеним на певний строк в іншій країні з виїздом з постійного місця проживання, але вона не втратила інтерес до спірної квартири, про що свідчить те, що вона щорічно приїздить у відпустку та користується спірною квартирою, здійснює її ремонт та оплачує частково комунальні послуги, якими фактично користується, а на період розгляду справи судом з липня 2014 року проживає та користується спірною квартирою, в той же час позивач в даний період в квартирі фактично не проживає, а лише періодично знаходиться і ній короткий проміжок часу. У зв'язку з характером роботи відповідачки місце виконання нею трудових обов'язків не співпадає з місцем її постійного проживання, тому право на житло зберігається за нею протягом всього часу роботи за строковим договором відповідно до ст. 71 ЖК України. Посилання позивача на те, що відповідачка виконує трудові обов'язки за кордоном з власної ініціативи, а не у зв'язку з її направленням будь-яким підприємством, установою, організацією на таку роботу, а тому жиле приміщення за нею не зберігається на час виконання нею таких трудових обов'язків, судом не приймаються, оскільки норма ст. 71 ЖК України не містить таких обмежень щодо суб'єкта вибору роботи за кордоном. Більш того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідачки іншого місця проживання та створення нею іншої сім'ї, щоб могло свідчити про зміну нею місця свого проживання та вибуття до іншого житла, а проживання нею в житловому приміщенні роботодавця за місцем виконання робот не може бути визнано судом як вибуття відповідачки на інше місце проживання. Не можуть бути прийняті до уваги судом і доводи позивача про те, що відповідачка має інше місце проживання у вигляді квартири у [ADDRESS], оскільки дана квартира на праві власності належить іншій особі - [PERSON], що встановлено рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2010 року, яке набрало законної сили (а.с.59-61). З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed