Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.07.2008 р. [PERSON] була прийнята на роботу на посаду заступника директора з фінансово-економічних питань ДП «Київський авіаційний завод «Авіант», правонаступником якого є ДП «Антонов». Як працівник підприємства відповідач [PERSON] разом зі своє донькою [PERSON] були поселені до гуртожитку [ADDRESS]. На підставі поданої відповідачем заяви 26.03.2009 р. [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в даному гуртожитку. В подальшому, 08.02.2010 р. [PERSON] була звільнена з посади директора департаменту з фінансових питань Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов». Позивач посилається на те, що до звільнення з посади відповідачі звільнили жиле приміщення в гуртожитку та проживали за іншою адресою: [ADDRESS]. 18.09.2012 р., 15.01.2013 р., 28.03.2013 р. були складені акти про не проживання відповідачів в гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. На підставі положень ст.ст.71, 72 ЖК України позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилими приміщеннями. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, вважаючи їх достатніми для прийняття рішення. Відповідачі повторно в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись судом за місцем реєстрації та за відомим суду місцем фактичного проживання, однак судові повістки повернулись до суду без вручення. Оскільки на підставі ст..ст.74, 76 ЦПК України відповідачі вважаються належним чином повідомленими про місце і час судового розгляду, за згодою представника позивача, відповідно до положень ст..ст.224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 198 від 16.07.2008 р. ДП «Київський авіаційний завод «Авіант» [PERSON] була призначена на посаду заступника директора з фінансово-економічних питань. 20.08.2008 р. на підставі спільного рішення профспілкового комітету та адміністрації ДП «Київський авіаційний завод «Авіант» [PERSON] та її донці [PERSON] була надана кімната в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на час роботи на підприємстві. На підставі заяви [PERSON] від 26.03.2009 р. вона, та її донька [PERSON], були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 758-р від 01.07.2009 р. «Про реорганізацію державного підприємства «Київський авіаційний завод «Авіант» був виданий наказ Міністерства промислової політики України від 10.07.2009 р. № 476 «Про припинення шляхом реорганізації ДП «Київський авіаційний завод Авіант». 24.12.2009 р. була створена Філія «Серійний завод «Антонов» ДП Авіаційного науково-технічного комплексу О.К.Антонова. З 08.02.2010 р. [PERSON] була звільнена з посади директора департаменту з фінансових питань ДП «Авіаційний науково-технічний комплекс ім..О.К. Антонова» «Серійний завод «Антонов». Згідно ч.1 ст.126 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки, Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Стаття 128 ЖК України передбачає, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст.130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Зазначене питання врегульоване лише у Примірному положенні про гуртожитки. У розділі VIII Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства. Звертаючись до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення позивач посилається на норми ст.ст.71, 72 ЖК України, які регулюють порядок визнання осіб такими, що втратили право користування жилими приміщеннями, які знаходяться в будинках державного і громадського житлового фонду. Натомість будь-яких документів, які б підтверджували статус гуртожитку ОК «Сокіл» за адресою: [ADDRESS] матеріали справи не містять. Без наявності зазначених доказів суд позбавлений можливості встановити приналежність гуртожитку чи кімнат у гуртожитку та встановити закон, що регулює спірні правовідносини. Крім того, суду не надані докази про те, що даний гуртожиток належить до державної форми власності і знаходиться в оперативному управлінні позивача або ж був переданий у власність територіальної громади, що також має істотне значення для встановлення наявності права у позивача звертатись з даними позовними вимогами. В ході судового розгляду представник позивача посилалась на наявність довідки бухгалтерії підприємства про перебування гуртожитку на балансі Філії Серійний завод «Антонов» ДП «Антонов», однак зазначена довідка надана суду не було і суд вважає, що довідка бухгалтерії не є належним доказом на підтвердження зазначених обставин. Судом було запропоновано представнику позивача надати докази на підтвердження свого права звернення до суду, однак остання, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України вважала, що обсяг доказів, які містяться в матеріалах справи, є достатнім для розгляду справи по суті. Також матеріали справи містять доповідні записки адміністратора гуртожитку ОК «Сокіл» від 18.09.2012 р., від 15.01.2013 р., від 28.03.2013 р. про те, що [PERSON] фактично не проживала і не проживає в гуртожитку, що в свою чергу ставить під сумнів питання чи набули відповідачі права користування жилим приміщенням, якщо вони фактично не вселялись в [ADDRESS]. З огляду на викладені обставини, оцінюючи всі зібрані у справі докази в їх сукупності, в зв»язку з недоведеністю позивачем свого права звернення до суду з даними позовними вимогами, відсутністю доказів які б підтверджували набуття відповідачами права користування гуртожитком, а також відсутністю доказів, які б підтверджували статус і приналежність даного гуртожитку за адресою: [ADDRESS], суд вважає, що зазначений позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed