Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за розпискою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23.04.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики шляхом написання розписки, згідно якої відповідач отримав у нього грошові кошти в розмірі 2000 євро строком на 1 тиждень до 02.05.2019 року. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим адвокатом позивача було направлено вимогу про повернення грошових коштів від 16.09.2019 року з метою врегулювання наявного спору в досудовому порядку. 01.11.2019 року між сторонами було укладено угоду про врегулювання спору у досудовому порядку, відповідно до якої відповідач визнав та зобов`язався повернути борг в розмірі 2000 євро за розпискою від 23.04.2019 року та 3 % річних в розмірі 30 євро, що загальною сумою еквівалентно 56 190,40 грн. Також, відповідач визнав та зобов`язався відшкодувати позивачу вартість витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. Згідно п.3 угоди сторони дійшли згоди, що відповідач зобов`язується в строк до 13.11.2019 року сплатити грошові кошти в загальній сумі 58 690,40 грн. на поточний рахунок позивача. Як зазначає позивач, відповідач у передбачений угодою строк вказану суму не повернув, свої зобов`язання за договором не виконав. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 2000 євро, 3 % річних в розмірі 30 євро, витрати на правову допомогу в розмірі 7800,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 11.12.2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.12.2019 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу у його та позивача відсутність, проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року. Таким чином, повідомлення відповідача про час розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання здійснювалося відповідно до вимог закону. Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, обізнаність відповідача про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним, а тому вважає можливим розглянути справу в заочному порядку, проти чого не заперечував представник позивача. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 23.04.2019 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно якої відповідач отримав у позивача суму в розмірі 2000 євро строком на 1 тиждень до 02.05.2019 року. 16.09.2019 року адвокатом позивача на адресу відповідача була направлена вимога про повернення коштів в зв`язку з невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань. 01.11.2019 року між сторонами була укладена угода про врегулювання спору в досудовому порядку, відповідно до якої відповідач визнав та зобов`язався повернути позивачу борг в розмірі 2000 євро та 3 % річних в розмірі 30 євро, а всього 2030 євро, що за курсом НБУ становить 56190,40 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. Відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача грошові кошти в загальній сумі 58 690,40 грн. в строк до 13.11.2019 року. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як встановлено ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув. Відтак, позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву слід задовольнити в повному обсязі. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 2000 євро та 3 % річних в розмірі 30 євро. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача належить стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 7800,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved