Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до КС «Злагода» про стягнення коштів, мотивуючи тим, що 13.01.2015 року та 16.01.2015 року закінчились строки дій депозитних договорів, проте відповідач безпідставно не повертає кошти, які належать позивачу на праві власності. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2016 року стягнуто з кредитної спілки «Злагода» суму коштів за договором про залучення внеску (вкладу) члена спілки на депозитний рахунок [NUMBER] від 16.01.2012 року в розмірі 1076,03 грн., та за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок [NUMBER] від 13.01.2012 року в розмірі 12399,90 грн., на загальну суму 13475,93 грн. На підставі вказаного рішення Вінницьким міським судом Вінницької області 14.05.2015 року видано виконавчий лист. Оскільки відповідач ухиляється від виконання вказаного рішення та не повертає кошти, які продовжують утримуватись в оберті, за спливом часу борг перед позивачем зріс, тому підлягає додатковому нарахуванню та стягненню, а також просив суд стягнути моральну шкоду. В судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив стягнути з КС «Злагода» заборгованість за договорами вкладу на загальну суми 20777,24 грн., а також стягнути моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку. За таких обставин, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2015 року [PERSON] 13.01.2012 року уклав з КС «Злагода» договір № [NUMBER] про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в сумі 12 000 грн. на строк до 13.01.2015 року зі сплатою 26% річних. 16.01.2012 року [PERSON] уклав з КС «Злагода» договір № [NUMBER] про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в сумі 1000 грн. на строк до 16.01.2015 року зі сплатою 26% річних. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.03.2016 року стягнуто з кредитної спілки «Злагода» суму коштів за договором про залучення внеску (вкладу) члена спілки на депозитний рахунок [NUMBER] від 16.01.2012 року в розмірі 1076,03 грн., та за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок [NUMBER] від 13.01.2012 року в розмірі 12399,90 грн., а всього 13475,93 грн. (а.с. 8-9). Відповідачем в добровільному порядку рішення суду не виконано, що призвело до збільшення суми заборгованості КС «Злагода» перед позивачем. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. За розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно із ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» зазначено, що судам слід мати на увазі, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття і ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що на вказані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Так за договормо депозитного вкладу нарахування процентів за користуванн грошовими коштами складажє 26 % річних . Строк користування коштами з періоду винесення судового рішення склалає 1 рік 30 днів. Отже позивач повин отримаити проценти за користувнн грошовими коштами 3503 гр-ні - за рік і 288 гр-н 37 коп. за 30 днів, а всього 3791 гр-ню 37 коп. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з КС «Злагода» на користь позивача заборгованість за договорами на загальну суму 3791,37 грн. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди в сумі 3000,00 грн., то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе в цій частині позов задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В той же час, ч.1 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Суд приймає до уваги доводи позивача про те, що протиправними діями відповідача [PERSON] заподіяно душевні страждання. Врахуванням обставин по справі та,

Outcome: partial