Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТНВ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача середній заробіток за затримку розрахунку в розмірі 38 875 грн.72 коп. посилаючись на те, що наказом від 28.01.2013 року він був звільнений з роботи згідно п.1 ст. 36 КЗпП. При звільненні йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 12 351 грн. 22 коп. станом на 01.02.2013 року. При цьому пояснив, що на час звільнення у відповідача утворилася заборгованість по виплати йому заробітної плати в розмірі 12 351 грн. 22 коп., яка була стягнута в судовому порядку на підставі судового наказу. На теперішній час відповідач жодної виплати по заборгованості по заробітній платі не здійснив. У зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати просить стягнути середній заробіток за час затримки на день винесення рішення суду, а саме в сумі 38 875 грн. 72 коп.. Представник відповідача позов визнала частково, при цьому пояснила, що позивач в день звільнення не працював, з вимогою про розрахунок не зверталася, крім того, затримка з виплати заробітної плати сталася не з причини небажання роботодавця розрахуватися з робітником, а у зв'язку з наявністю об'єктивних причин, та скрутного матеріального становища підприємства. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов слід задовольнити. Позивач працював на підприємстві відповідача на посаді заступника начальника цеху з підготовки виробництва до цеху магнієвого литва. Наказом № 34 від 28.01.2014 року позивач звільнений з посади на підставі п.1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України за згодою сторін. (а.с. 6) У порушення вимог ст. 115 Кодексу Законів про працю України заробітна плата виплачувалася відповідачем нерегулярно, в разі чого виникла заборгованість. Згідно довідки заборгованість перед позивачем по виплаті заробітної плати на час звільнення становила 12 351 грн. 22 коп. (а.с. 7) З пояснень сторін вбачається, що на примусовому виконанні знаходиться судовий наказ про стягнення заборгованості по заробітній платі, але жодних платежів по погашенню заборгованості здійснено не було. Таким чином, на час звільнення і до теперішнього часу заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена не була. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства у строки, що зазначені ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивача звільнено 28.01.2013 року, обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, крім виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням,здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 з відповідними змінами. Відповідно до п. 2 вказаного порядку у всіх випадках збереження середньої заробітної плати (за виключенням оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться у п. 25 постанови Пленуму № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року за вирішенням спору про оплату праці працівники, як ті, що працюють за трудовим договором, так і члени кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств, можуть звернутись до обраної на підприємстві (установі, організації) КТС або до суду в строки, передбачені ст.ст. 225, 228, 233 Кодексу Законів про працю України. Пропуск зазначених строків не може бути підставою для відмови у прийнятті позовної заяви, оскільки при визнанні його причин поважними ці строки можуть бути поновлені відповідно КТС чи судом. У справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ст.ст. 225, 233 КЗпП України), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Закінчення строку виплати заробітної плати (ст.115 КЗпП України) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Глава XV Кодексу Законів про працю України не передбачає винятків щодо застосування строків звернення до суду. Тому і правило ст. 238 Кодексу Законів про працю України про право органу, який розглядає спір, постановити рішення про виплату працівникові належних йому сум (крім передбачених ст. 235 КЗпП України виплат середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи) без обмежень будь-яким строком застосовується за умови додержання строків звернення за вирішенням спору. Рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього кодексу № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/2012) роз'яснено, що при вирішенні трудового спору стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Отже, посилання представника відповідача на те, що позивач не звертався з вимогою про виплату розрахунку є безпідставним. Безпідставним також є посилання представника відповідача на недоведеність вини підприємства у виплаті належних позивачу сум. В судовому засіданні встановлено, що права позивача щодо отримання належних їй при звільненні сум були порушені саме відповідачем. При цьому, скрутне фінансове становище підприємства було допущено його керівництвом. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідач не виплатив позивачу належні йому по заробітній платі суми у день звільнення і до теперішнього часу з ним не розрахувався, тому стягненню на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку. Згідно довідки № 5 від 21.01.2014 року, наданою відповідачем, середньомісячна заробітна плата, обчислена відповідно до вимог законодавства на час звільнення позивача, складала 2990,44 грн., а середньоденна - 139,09 грн.04 коп. (а.с.40). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки, тобто з 28.01.2013 року по 27.01.2014 року складає 38 875 грн.72 коп. (2990,44 грн.13 міс.) = 38 875 грн.72 коп. і саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. Крім того, представник відповідача був згоден з наданим позивачем розрахунком середнього заробітку Стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає також судовий збір на користь держави в розмірі 388 грн. 76 коп.

Outcome: approved