Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, у якому просить суд визнати незаконним та скасувати п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 в частині відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , а також визнати недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер [NUMBER] , виданий 23 серпня 20058 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 31 березня 2005 року Київська міська рада рішенням №237/2812 затвердила Проект відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по [ADDRESS] у приватну власність ділянку площею 0,10 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. Проект відведення земельної ділянки розроблено на підставі доручення заступника голови Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №014-С-11027. Наразі відповідачем [PERSON] розпочато будівельні роботи на вказаній ділянці. Вищезазначене рішення позивач вважає незаконним, прийнятим КМР з перевищенням наданих законодавством повноважень, оскільки Міністерством культури України не надавалось погоджень проектної документації та дозволу на проведення земельних робіт. Крім того, Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві не видавалось та не реєструвалось документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт будівництва за вказаною адресою. Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу КМР у відповіді на колективне звернення мешканців будинків [ADDRESS] зазначив, що дозвіл на встановлення огорожі не надавав. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради повідомив, що не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які дають право виконувати підготовчі та будівельні роботи, і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вказаною вище адресою. 12 грудня 2017 року позивач разом із іншими мешканцями будинків [ADDRESS] подали заяву до КМР про скасування рішення від 31 березня 205 року № 237/2812, однак, наразі воно є не скасованим. На підставі вищевикладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Ухвалою суду від 14 січня 2019 року відкрито провадження по справі, справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 25 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти заявлених вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні, оскільки проект індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] погоджено Державною службою з питань національної культурної спадщини 11 квітня 2007 року та Головним управлінням охорони культурної спадщини Київської міської ради 23 лютого 2007 року, є експертний висновок по проекту Державного департаменту пожежної безпеки від 12 липня 2007 року, позитивний лист інституту археології від 02 жовтня 2006 року, погодження Головного управління культури, мистецтв та охорони культурної спадщині від 07 листопада 2005 року, умови до проектування Головного управління культури, мистецтв та охорони культурної спадщині від 07 листопада 2005 року, архітектурно-планувальне завдання № 06-0048 Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища від 07 червня 2006 року, позитивний лист Головного управління міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 07 вересня 2005 року, крім того паспорт опорядження фасадів будівлі погоджено з Державною службою національної культурної спадщини 23 липня 2007 року, Головним управлінням культурної спадщини 10 липня 2007 року, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища 31 липня 2007 року; Управлінням містобудування та архітектури 27 липня 2007 року. За таких обставин вважає, що набуття ним права власності на будівлю відбулось із повним дотриманням вимог закону, так само як і погодження проекту будівництва. Разом із тим, зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2007 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до КМР, третя особа - [PERSON] про скасування п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 в частині відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи вищевказане рішення, вважає, що позивачеві відомо було про порушення його прав ще у 2007 році, а відтак останнім пропущено строк позовної давності на право звернення до суду із вказаним позовом. 23 квітня 2019 року через канцелярію суду позивачем подано відповідь на відзив, за змістом якого вказав, що оскільки відповідно до п. 25 Постанови КМ України № 830 від 05 липня 2004 року записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження, то запис від 13 квітня 2009 року вилучено з реєстрів 13 жовтня 2014 року (з урахуванням шести місяців). Відтак, враховуючи, що відповідачем не було подовжено дію обтяження, а при перевірці на обтяження під час купівлі автомобіля були відсутні будь-які відомості щодо перебування автомобіля у заставі ПАТ КБ «Надра», Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу відповідних відміток також не містить, позивач вважає, що його позовні вимоги мають бути задоволені. 26 квітня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву КМР, згідно якого відповідач у задоволенні позову просив відмовити, зауваживши, що єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради. Крім того, вважає, що позивачем не доведено порушення його прав, а відтак і право на звернення до суду із відповідним позовом. Також вважає, що останнім пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки з 01 січня 2013 року відомості про земельні ділянки, що містяться в Державному земельному кадастрі України, є відкритими та опубліковані в мережі Інтернет у загальному доступі. У судовому засіданні, що відбулось 14 травня 2019 року, позивачем подано відповідь на відзив, згідно якого зауважив, що рішення КМР від 31 березня 2005 року № 237/2812 прийнято з порушенням вимог ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України, при цьому, права [PERSON] порушені, як права мешканця будинку [ADDRESS] , оскільки земельна ділянка, що незаконно передана [PERSON] , безпосередньо прилягає до вказаного будинку та належить до прибудинкової території. Ухвалою від 14 травня 2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до слухання по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти поданого позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Відповідач КМР про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, проте у судове засідання свого представника не направив. Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 31 березня 2005 року Київська міська рада рішенням №237/2812 затвердила Проект відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по [ADDRESS] у приватну власність ділянку площею 0,10 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. Проект відведення земельної ділянки розроблено на підставі доручення заступника голови Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року №014-С-11027. У відповідності до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно змелена ділянка по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, серія та номер: [NUMBER], виданий 23 серпня 2005 року. За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до статті 148 Конституції України місцеві ради самостійно вирішують питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно з статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами. Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України Київській міській раді надано широкі повноваження у галузі земельних відносин. Перелік повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин визначено у пунктах «а» - «л» статті 9 Земельного кодексу України. Зокрема, їй належить право за пунктом «а» - розпорядження землями територіальної громади м. Києва, за пунктом «б» - передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до Земельного кодексу України, за пунктом «в» - надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України. На підставі пункту «м» статті 9 Земельного кодексу України, крім перелічених у попередніх пунктах повноважень, Київська міська рада має повноваження вирішувати інші питання у галузі земельних відносин відповідно до Закону. Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до Закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад, а за пунктом 2 статті 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» Київська міська рада має право визначати особливості землекористування. Відповідно до статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Київська міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Разом з тим, Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки Ns 254- ДК/242/АП/09/01/17 від 09 листопада 2017 року встановлено низку порушень при передачі у приватну власність земельної ділянки, зокрема: відповідно до пункту 3 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, проект відведення земельної ділянки розробляється на підставі рішення сільської, селищної, міської ради, районної, Київської або Севастопольської міської держадміністрації, до повноваження яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок. Таким чином, надання доручення заступника голови Київської міської державної адміністрації від 24 травня 2004 року № 014-С-11027, а не відповідним рішенням, суперечить частині 2 статті 50 Закону України «Про землеустрій», пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677. Отже, дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою в порядку, визначеному чинним законодавством, не надавався. За умовами ч. 8 ст. 319 ЦК України особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно з частиною 6 статті 123 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент прийняття рішення), Проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно- епідеміологічними органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об`єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і в межах своїх повноважень, визначених цим кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки. У своєму листі Міністерство культури України надало відповідь, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS] розташована в історичному ареалі міста Києва, в зоні охоронюваного ландшафту та в межах пам`ятки археології національного значення - гора Щекавиця «Культурний шар городища ІХ-ХІІІ століття». Також, як вбачається з Генерального плану міста Києва на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року, а саме розділу 7 «Збереження та охорона історико-культурної спадщини», до комплексної цінності території Давньокиївської частини, а саме до цінних територій, належать території гір Щекавиці. Статтею 53 Земельного кодексу Україну передбачено, що земельні ділянки на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, охоронювані археологічні території належать до земель історико-культурного призначення. Згідно з частиною 2 статті 54 Земельного кодексу України на землях історико- культурного призначення встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Відповідно до п. 10.4 ДБН 360-92 на землях заповідників, заказників, природних національних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків і водоохоронних зон не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій. Отже, виходячи з вищевказаного, вбачається що рішення Київської міської ради № 237/2812 від 31 березня 2005 року, яким було затверджено Проект відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по [ADDRESS] у приватну власність площею 0,10 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, було прийнято з порушенням вимог передбачених частиною 6 статті 123 Земельного кодексу України, а також без розроблення відповідного проекту землеустрою в порядку, визначеному чинним законодавством. Що стосується посилань позивача на відсутність відповідних дозволів на проведення будівельних робіт на земельній ділянці Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у м. Києві, Департаментом міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу КМР, а також Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу КМР, то вказані обставини судом не досліджуються, оскільки не стосуються предмету спору. Поряд із тим, відповідно до ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 цього Кодексу передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, ще звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушення: прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполучені п Королівства»). Пункт 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільнім позовом (див. рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The Unite Kingdom) від 21.02.1975 , серія А, № 18, сс. 17-18, пп. 35-36). Однак це право не абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачене законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22.10.1996, Reports 1996-IV, c. 1502-3, пп. 51-52; і у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy-Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13.07.1995, серія А, № 316-В, сс. 80-81, пп. 62-67). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] стверджує, що про порушення свого права, як мешканця будинку [ADDRESS] дізналась лише 31 серпня 2017 року, коли невідомі особи встановлювали будівельну огорожу навколо прибудинкової території будинків [ADDRESS] . Разом із тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 вересня 2007 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до КМР, третя особа - [PERSON] про скасування п. 40 рішення Київської міської ради від 31 березня 2005 року № 237/2812 в частині відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . За таких обставин, суд критично відноситься до тверджень позивача про те, що з приводу незаконного відведення [PERSON] у власність земельної ділянки він дізнався лише 31 серпня 2017 року, оскільки з рішення суду вбачається, що згідно вказаного рішення позивачі зазначають, що ще у 2006 році на земельну ділянку приїхала будівельна техніка. Вказані обставини підтвердив і [PERSON] у судовому засіданні, зауваживши, що станом вже у 2006 році на змеленій ділянці проводились будівельні роботи. Крім того, з 01 січня 2013 року відомості про земельні ділянки, що містяться в Державному земельному кадастрі України, є відкритими та опубліковані в мережі Інтернет у загальному доступі. Відтак, суд приходить до висновку, що оскільки позивач міг довідатись про порушення своїх прав щонайменше з 01 січня 2013 року, при цьому, будівельні роботи проводились на земельній ділянці ще у 2006 році, то є підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, однак, останнім пропущено строк позовної давності, суд прийшов до висновку, що поданий позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed