Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги наступним. Він є власником житлового будинку [ADDRESS]. У належному йому житлі зареєстрована [PERSON], з якої він перебував у шлюбі з 21 лютого 2002 року по 23 травня 2017 року. Фактично відповідачка у будинку за місцем реєстрації не проживає понад два роки, за цей час вона жодного разу у будинку не з'являлась, її речей в будинку немає, участі в утриманні житла вона не приймає. Відповідачка відмовляється добровільно знятись з реєстрації в будинку [ADDRESS], чим порушує його права як власника, оскільки він змушений сплачувати надмірні комунальні послуги, не маючи змоги оформити субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене, посилаючись на ст.ст.71, 72 ЖК України, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує (а.с.27). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання позивача суд вирішив можливим розглянути справу у його відсутність. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (а.с. 23), в судове засідання не з'явилась без повідомлення причин неявки. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 червня 2002 року, виданого державним нотаріусом Кролевецької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №752, позивач [PERSON] є власником жилого будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS], що підтверджується копією дублікату вказаного Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.5). Згідно довідки виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 11.09.2017 року №789 в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1952 року народження, та [PERSON], 1972 року народження (а.с. 8). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 14 квітня 2017 року шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], розірваний (а.с.6). Вказаним рішенням було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] два останні роки не підтримують подружніх відносин і проживають окремо. Факт тривалого непроживання відповідачки в будинку [ADDRESS] підтверджується довідкою голови вуличного комітету Нерощиної Н.І., згідно якої [PERSON], 1972 року народження, в житловому будинку, належному [PERSON] по [ADDRESS] не проживає протягом останніх двох років (а.с.7). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом не встановлено, що між сторонами укладалась угода щодо порядку користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовується правила, встановлені ст.162 ЖК УРСР З моменту розірвання шлюбу (з 14 квітня 2017 року) відповідачка [PERSON] набула статусу колишнього члена сім'ї власника спірного житлового будинку - позивача [PERSON] Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України поширюється і на тих членів сім'ї власника житла, які припинили сімейні відносини. Не підлягають застосуванню норми ст.71 ЖК України, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, оскільки вказана норма права передбачає збереження житлового приміщення за наймачем або членами його сім'ї, а судом встановлено, що відповідачка була зареєстрована у спірному житловому будинку як член сім'ї власника житла. Судом встановлено, що відповідачка фактично за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає більше одного року підряд без поважних причин, тобто житлом не користується, участі в утриманні будинку не приймає. Поважних причин непроживання відповідачки більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено, як і не встановлено, що між позивачем і відповідачкою була домовленість про збереження за останньою права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідачка оспорювала виселення зі спірного житла, зверталась до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надала суду доказів, що покинула житло проти її справжньої волі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS]. Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved