Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 27 липня 2007 року [PERSON] відповідно до укладеного договору б/н отримав кредит у розмірі 1900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві, а відповідно до п.3.2,3.3 зазначених Умов та Правил відповідач також надав згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і він надав право на зменшення/збільшення в будь-який момент кредитного ліміту. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач посилається на те, що у відповідності до умов договору він свої зобовязання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі визначеному договором, а відповідач свої зобовязання не виконав належним чином, у звязку з чим станом на 31 жовтня 2015 року виникла заборгованість за кредитом в сумі 17 155 гривень 75 копійок, з яких 6\~240 гривень 32 копійки - заборгованість за кредитом, 7\~346 гривень 95 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 275 гривень 35 копійок заборгованість за пенею та комісією, а також нараховані штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 793 гривні 13 копійок (процентна складова), у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.93,94), в судове засідання 29 лютого 2016 року не зявився, надавши суду клопотання (а.с.25), відповідно до якого прохали розглядати справу у відсутність їх представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, прохали їх задовольнити та не заперечували проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13 січня та 29 лютого 2016 року заперечував проти задоволення позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про застосування якої надав заяву (а.с.37). При цьому відповідач зазначав, що з матеріалів, які додані до позову вбачається, що останній платіж відповідач за спірним кредитним договором здійснив 25 вересня 2012 року, тобто з 26 вересня 2012 року відповідач жодних платежів за умовами спірного договору не здійснював та не надавав будь-якій особі повноважень ні усних, ні письмових, щодо здійснення сплати за умовами договору, а тому вважає, що у позивача зявилася можливість звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених прав саме з вказаної дати. Таким чином строк позовної давності за зобовязанням відповідача сплинув 27 вересня 2015 року. Факт укладання кредитного договору та існування заборгованості за ним, не оспорював, зазначивши, що сплатив її повністю, а останній платіж здійснив 25 вересня 2012 року. Крім того, відповідач надав і письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що не ознайомлювався з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, оскільки вони не містять його підпису про ознайомлення саме з цими Умовами та Правилами. Також відповідач посилається на те, що згідно рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2012 року у справі №0438/2253/2012 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанк про визнання кредитної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину було встановлено, що до закінчення строку дії банківської картки, позивачем умови укладеного між сторонами правочину не оспрювались, а після припинення строку дії банківської картки в липні 2011 року позивач мав заборгованість по банківській картці перед відповідачем в сумі 10\~000 гривень по отриманих кредитних коштах, про що свідчить як надана відповідачем на запит позивача інформація, витяги по особовому рахунку позивача, так і здійсненні позивачем платежі по поверненню кредитних коштів в період з вересня 2011 року по 25 вересня 2012 року, при цьому відповідач на день розгляду справи судом не звертався з будь-якими вимогами до позивача щодо повернення заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором. Тому [PERSON] В вважає, що надані позивачем розрахунки в справі, яка розглядається, не містять достовірну та обєктивну інформацію, оскільки відповідач погасив заборгованість по кредитному договору, а з 26 вересня 2012 року не здійснював взагалі ніяких оплат (а.с.38-65). Додатково відповідачем було надано суду письмові пояснення по справі, згідно яких він отримав від позивача виписку по картці/рахунку 4149605353076490, згідно якої було зазначено, що 28 липня 2015 року з картки 26**51 було здійснене автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 33 гривні 45 копійок. [PERSON] зазначив, що самостійно він не здійснював такого погашення, воно було здійснено автоматично, а тому підлягає застосуванню строк позовної давності, який пропущений позивачем (а.с.114-122). Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає\~\~задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до\~\~положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно\~ст.526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору відповідно до\~ст. 628 ЦК України\~становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов'язання є кредитний договір, укладений між сторонами відповідно до вимог\~ст.1054 ЦК України, який відповідно до\~ст. 629 ЦК України\~є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно ст.ст.610,611 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, укладений між сторонами відповідно до вимог ст.1054, ст.1055 ЦК України, який відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обовязковим до виконання сторонами. Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.21-23), як позикодавцем та відповідачем [PERSON] 27 липня 2007 року шляхом підписання заяви, відповідно до якої відповідач висловив бажання на оформлення на своє імя кредитки «Універсальна» з базовою ставкою 3,0% на місяць на залишок заборгованості, був укладений договір (а.с.12), оскільки відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Своїм підписом в заяві від 27 липня 2007 року відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (а.с.12 зворот), а відповідно до п. п.3.1-3.3 Умов та Правил надання банківських послуг позивач зобовязався надати позивачу кредит та за своїм рішенням встановити розмір кредитного ліміту, який був встановлений у відповідності до п. 3.2,3.3 Умов та Правил надання банківських послуг в розмірі 1900 гривень. В свою чергу відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором, а банк відповідно до п.5.2 Умов та Правил надання банківських послуг має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленій банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором, а при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень та 5% від суми позову п.8.6. (а.с.16 на звороті). Відповідач [PERSON] в судових засіданнях заперечував факт ознайомлення з Умовами та Правилами, які надані позивачем до позову, оскільки останні не містять його підпису, а тому вважає, що застосування передбачених ними умов нарахування відсотків та штрафних санкцій є необґрунтованим. Судом під час розгляду справи було встановлено, що заява від 27 липня 2007 року, яка була підписана [PERSON], що ним не оспорювалося і в судовому засіданні, містить посилання про те, що він ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення (а.с.12 зворот). Проте в цій заяві не зазначено реквізитів (номеру, дати затвердження таких Умов, Правил, Тарифів), а надані до позову Умови та Правила надання банківських послуг не містять також ані дати, ані номеру, ані підпису відповідача, які б свідчили про те, що саме з ними він був ознайомлений. Тому суд вважає, що твердження позивача, про те що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг,\~\~а також Тарифами банку складає між ним та відповідачем [PERSON], не можна брати до уваги, оскільки зазначене застереження не містить ніяких даних щодо того, які саме Умови та Правила надання банківських послуг були надані відповідачу для ознайомлення та чи відповідають вони тим Умовам, які надані позивачем до суду як доказ. Таким чином, позивачем не доведено, що саме з наданими позивачем у якості доказу по справі Умовами та Правилами надання банківських послуг був ознайомлений позичальник [PERSON] З огляду на це, суд вважає такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні заперечення відповідача щодо не ознайомлення його з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, що також відповідає правовій позиції ВСУ, викладеній в постанові від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, а відповідно до положень ст.10, ч.4 ст.60 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Позивач посилався на те, що станом на 31 жовтня 2015 року у відповідача виникла заборгованість за укладеним договором в розмірі 17\~155 гривень 75 копійок, на підтвердження чого позивачем було надано розрахунок позову (а.с.5-11). [PERSON] в судовому засіданні 29 лютого 2016 року не заперечував факт існування заборгованості за спірним договором, проте наголошував на тому, що він таку заборгованість погасив ще в 2012 році, а останній платіж ним було здійснено 25 вересня 2012 року, що також підтверджується і розрахунком заборгованості за договором (а.с.10), випискою по картковому рахунку, який був наданий на запит суду (а.с.111), а також випискою, яка була надана відповідачем на його власний запит до ПАТ КБ Приватбанк (а.с.120). Крім того, під час судового засідання було досліджено рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2012 року у справі №0438/2253/2012 (а.с.43-47) за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитної угоди недійсною та застосування наслідків недійсності правочину. Предметом розгляду даної справи був кредитний договір від 27 липня 2007 року, за яким [PERSON] був встановлений кредитний ліміт в розмірі 1\~900 гривень 00 копійок, з видачею кредитної картки VISA зі строком дії до 07/2011 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що до закінчення строку дії банківської картки позивачем умови укладеного між сторонами правочину не оспрорювались, а після припинення строку дії банківської картки в липні 2011 року, позивач мав заборгованість по банківській картці перед відповідачем в сумі 10 000 гривень по отриманих кредитних коштах, про що свідчить як надана відповідачем на запит позивача інформація, витяги по особовому рахунку позивача, так і здійснені позивачем платежі по поверненню кредитних коштів в період з вересня 2011 року по 25 вересня 2012 року. При цьому відповідач на день розгляду справи судом не звертався з будь-якими вимогами до позивача щодо повернення заборгованості за укладеним між сторонами кредитним договором (а.с.47). Вказане рішення суду набрало законної сили 11 січня 2013 року (а.с.47 зворот). Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 27 липня 2007 року була підтверджена рішенням суду від 26 грудня 2012 року у справі №0438/2253/2012, що також не оспорювалося ним і в судовому засіданні 29 лютого 2016 року, проте рішенням суду від 26 грудня 2012 року було встановлено, що така заборгованість була ним погашена шляхом здійснення платежів в період з вересня 2011 року по 25 вересня 2012 року, що також додатково підтверджується випискою по рахунку (а.с.98-112). Відповідач вважає, що оскільки з 26 вересня 2012 року, коли ним було здійснено останнє погашення за кредитом на суму 520 гривень, позивач не звертався до нього з позовом про стягнення будь-якої заборгованості за даним договором, то строк позовної давності ним був пропущений, оскільки з позовом ПАТ КБ Приватбанк звернувся лише в грудні 2015 року, а про застосування строку позовної давності відповідачем було подано відповідну заяву (а.с.37). Під час розгляду справи судом було встановлено, що 28 липня 2015 року по рахунку відповідача було здійснене автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 26**51 на суму 33 гривні 45 копійок, що суд не може вважати перериванням перебігу строку позовної давності, оскільки для переривання перебігу строку позовної давності відповідач повинен був вчинити свідомі дії по сплаті платежів за кредитним договором, а як пояснив сам відповідач, вказана сума була перерахована автоматично банком з картки-копілки 26**51, яка була видана йому під час укладання кредитного договору. Крім того, автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти 26**51 на суму 33 гривні 45 копійок було здійснено самим банком без повідомлення відповідача, тобто фактичних дій по погашенню боргу відповідачем не було зроблено, і наданою на запит суду випискою по карті 414988886490 (а.с.98-112). Також позивач надав суду лист від 13 січня 2016 року, згідно якого за спірним кредитним договором перевипуску кредитної картки після липня 2011 року не було (а.с.96), а в судовому засіданні 29 лютого 2016 року відповідач надав суду оригінал цієї картки для огляду та ксерокопію картки, згідно якої строк її дії до липня 2011 року (а.с.123), що також свідчить про те, що перебіг строку позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, оскільки згідно умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 1900 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] в своїй заяві про застосування строку позовної давності вважає, що банк звернувся з позовом до нього з пропуском такого строку, оскільки ним визнавалася заборгованість по спірному кредитному договору та він погашав її, здійснюючи платежі, останній з яких було здійснено 25 вересня 2012 року на суму 520 гривень. З того часу позивач не предявляв до нього будь-яких вимог, тобто з цього моменту почав перебіг строку позовної давності, який на момент пред'явлення позову до суду сплив, а тому просив застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності і на цій підставі відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки\~\~(ст. 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до\~ст. 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а згідно зі\~ст. 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Щодо сплати відсотків та комісії за користування кредитом, які є щомісячними, то суд вважає, що кінцевий строк погашення місячних платежів починається після несплати чергового платежу, тобто з 25 вересня 2012 року і строк позовної давності за такими вимогами закінчився 25 вересня 2015 року, а щодо сплати штрафу та пені\~\~- строк позовної давності закінчився 25 вересня 2013 року, оскільки він є скороченим та згідно\~ст. 258 ЦК України\~становить один рік, а сторони не домовлялись в установленому законом порядку про збільшення строку позовної давності в частині сплати штрафів. Судом встановлено, що позивач, знаючи достовірно про порушення своїх прав з 2012 року, звернувся до суду з позовом лише 25 листопада 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої відповідачем заявлено клопотання, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Така позиція суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеною в постанові по справі № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що в задоволені позову з зазначених вище підстав необхідно відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, в разі відмови в задоволенні позову витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed