Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати третейську угоду про передачу спору на вирішення третейського суду від 12 квітня 2006 року нікчемною та скасувати рішення постійно діючого третейського суду асоціації «МІАР-ТС» від 22 травня 2006 року по справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Представник позивача у судовому засідання просив справу слухати без фіксації судового процесу.. В судове засідання відповідачі не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені завчасно в установленому законом порядку у відповідності до вимог ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, свою думку щодо позову у будь-якій формі не висловили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, буд. 5, який розташований на земельній ділянці, площею 0, 134 га, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 лютого 2006 року на земельну ділянку. В січні 2006 року позичив в борг гроші у [PERSON] Наприкінці лютого 2006 року [PERSON] звернувся до позивача з вимогою повернути позичені гроші. Свою вимогу він обґрунтовував тим, що гроші, які він позичив, він у свою чергу позичив у [PERSON] та [PERSON], які вимагають їх повернення. Так як, гроші, які позивач отримав в борг у [PERSON], необхідно було повернути [PERSON] та [PERSON], [PERSON] запропонував, щоб нотаріально не посвідчувати договір застави, провести оформлення угоди через третейський суд. 13 березня 2005 року в простій письмовій формі було укладено договір купівлі- продажу, відповідно до якого [PERSON] нібито продав відповідачам житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташованим за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Нова Долина, вул. Молодіжна, буд. 5 за 25 000 гривень, а позивач продав їм земельну ділянку за 50 000 гривень. Після чого, було укладено третейську угоду про передачу спору на вирішення третейського суду, складено мирову угоду та ухвалено рішення третейського суду про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. При постановлені даного рішення, третейський суд, порушив норми права, виходячи з наступного. Так, третейський суд навіть не витребував відомості про те, хто є власником житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частина 1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Положення ч.4 ст.203 ЦК України зазначають, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Практика Верховного Суду України про застосування судами Закону «Про третейські суди» зазнає наступне. Третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках і підставою для створення та діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обовязковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак і третейського рішення. Вбачається, що розглядаючи будь-яке питання, повязане з діяльністю третейського суду, суду перш за все необхідно перевірити наявність укладеної сторонами належним чином третейської угоди, відповідність її форми та змісту встановленим вимогам. Адже виявлено випадки, коли суди не звертали уваги на грубі недоліки третейської угоди, наявної у матеріалах справи, які в цілому дають підстави для сумнівів у правомірності третейського розгляду і законності рішення третейського суду. Відповідно до положень ст. 5 Закону № 1701-ІV спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Однак слід наголосити на тому, що третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати також вимогам, встановленим цивільним законодавством. Невідповідність третейської угоди вимогам цивільного законодавства дає підстави вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦК, згідно з ч. 1 якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Судам також слід звернути увагу на положення ст. 203 ЦК, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Вищевикладене свідчить про те, укладена третейська угода є нікчемною, так як при її укладені були порушені норми ст.203 ЦК України, а тому рішення третейського суду підлягає скасуванню. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved