Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за навчання в сумі 47100,60 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ з 18.08.2008 року по 01.04.2014 року. У 2008 році відповідач був зарахований курсантом Одеського державного університету внутрішніх справ, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання, відповідно до наказу від 18.08.2008 року №139 о/с. Відповідач у 2012 році закінчив університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до УМВС України на Придніпровській залізниці, та призначений на посаду оперуповноваженого сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Севастополь лінійного відділу на станції Сімферополь Управління МВС України на Придніпровській залізниці згідно наказу від 11.07.2012 № 62 о/с. Згідно наказу УМВС України на Придніпровській залізниці №42 о/с від 16.05.2014 року відповідач звільнений з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію). Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про міліцію» особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. У зв'язку із тим, що відповідач протягом тривалого часу добровільно не відшкодував витрати, понесені університетом на його навчання, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила справу розглядати без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 року «Про міліцію», проходив службу в органах внутрішніх справ України з 18.08.2008 року по 01.04.2004 року. У 2008 році відповідач був зарахований курсантом Одеського державного університету внутрішніх справ, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання, відповідно до наказу від 18.08.2008 року №139 о/с. Відповідач у 2012 році закінчив університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до УМВС України на Придніпровській залізниці та призначений на посаду оперуповноваженого сектору Державної служби боротьби з економічною злочинністю лінійного відділення на станції Севастополь лінійного відділу на станції Сімферополь Управління МВС України на Придніпровській залізниці згідно наказу від 11.07.2012 року №62 о/с. Згідно наказу УМВС України на Придніпровській залізниці №42 о/с від 16.05.2014 року відповідач звільнений з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію). Листом від 21.10.2015 року №2/17-5449 управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Дніпропетровській області надіслано Одеському державному університету внутрішніх справ матеріали щодо звільненого молодого фахівця [PERSON] Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про міліцію» особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. У зв'язку із тим, що відповідач протягом тривалого часу добровільно не відшкодував витрати, понесені університетом на його навчання, позивач просив стягнути з [PERSON] витрати на навчання в сумі 47100,60 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 №313, відшкодування здійснюється в розмірів фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпечення, перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідної договором про підготовку фахівця в навчальному закладі. На виконання вимог ст. 18 Закону України «Про міліцію», Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, та Типового договору про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженого наказом МВС України № 150 від 14.05.2007 року, між Університетом, УМВСУ на Придніпровській залізниці та курсантом [PERSON] укладено договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 22.09.2008 року. Пунктом 2.3.6. вказаного договору передбачено, що в разі звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 договору відповідач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Крім того, відповідно до п. 3.2 зазначеного договору, підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення особи зі служби протягом перших трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України. Із зазначеною нормою також були ознайомлені батьки [PERSON], про що свідчать їхні підписи під заявою про надання згоди підписання їхнім сином - [PERSON] підписання договору про підготовку фахівця. Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України», навчальні заклади включені до загальної структури Міністерства внутрішніх справ України, таким чином Університет є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ. В статуті Університету затвердженому наказом МВС України від 15.05.2012 року № 429 також зазначається, що університет діє у складі МВС України та підпорядковується йому. ОДУВС, як розпорядник бюджетних коштів згідно із нормами бюджетного законодавства, для виконання своїх обов'язків по договору, здійснювало фактичні витрати бюджетних коштів з утримання відповідача. Отже, університет, як структурний підрозділ Міністерства внутрішніх справ України, у разі невиконання договірних відносин, з боку курсантів або молодих фахівців, випускників ВНЗ, звертається до суду для відшкодування бюджетних коштів, які виділялися з державного бюджету і були витрачені на їх утримання. Згідно з вищезазначеними нормативно-правовими актами, наказами МВС від 15.02.2002 № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України», від 17.11.2001 року №1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ МВС та осіб начальницького складу міліції», постановами Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 594 «Про формений одяг працівників міліції», від 29.03.2002 року №426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації», Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534 та Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534, на курсанта [PERSON] з 15.08.2008 року по 24.06.2012 року фактично витрачалися бюджетні кошти. Загальна сума витрат згідно даних, викладених у розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції [PERSON], склала 47 100,60 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України), одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як зазначено вище, 26.10.2015 року Університет було повідомлено листом від управління кадрового забезпечення Головного управління МВСУ в Дніпропетровській області про звільненого [PERSON] з органів внутрішніх справ України. Весь пакет документів надійшов на адресу позивача вперше. Згідно пункту 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи викладене, у зв'язку із тим, що датою звільнення [PERSON] є 01.04.2014 року, Університет звернувся до суду із аналогічною позовною заявою за вих. № Ю- 283 від 28.03.2017 року, не пропустивши строку звернення до суду. Однак, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2017 року позов повернуто позивачу (копія ухвали надійшла на адресу Університету 31.05.2017 року). Через те, що матеріали для можливості повторного звернення до суду надійшли на адресу Університету лише 04.07.2017 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даною позовною заявою. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що [PERSON] порушив умови договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 22.09.2008 року, а тому з нього слід стягнути на користь позивача заборгованість в сумі 47100,60 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в сумі 1600,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved