Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідачі, які зареєстровані та мешкають в квартирі [ADDRESS], є споживачами теплової енергії. У зв'язку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2009 року по 01.08.2014 року має заборгованість в сумі 13960,90 грн. у добровільному порядку заборгованість не погашають. З метою захисту своїх інтересів позивач звертався до Приморського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, яку було задоволено про що видано судовий наказ № 266/1727/14-ц від 30.09.2014 року про стягнення заборгованості. 03.06.2014 року ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя судовий наказ № 266/1727/14-ц було скасовано за заявою відповідачів. Крім основного боргу відповідачі мають сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов'язання, яка складає 2305,61 грн., та 3 % річних, які складають 1254,80 грн. Просить поновити строк позовної давності, оскільки пропущений не звини позивача, оскільки за вказаною заборгованістю було видано судовий наказ від 30.04.2014р., який згодом 03.06.2014р. було судом скасовано, що відповідно до норм ЦПК України унеможливлювало звернення з позовом до суду під час дії наказу, та стягнути з відповідачів на його користь вказані суми. Представник позивача у судове засідання не з'явився, але надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі повідомлені належним чином у судове засідання, не з'явилися, але від відповідачів надійшла заява до суду згідно якої вони просять справу розглянути у їх відсутності, позов не визнали, зазначивши, що фактично не оспорюють існування боргу за використану теплову енергію за період часу з 01.04.2011 року по 01.04.2014 року, однак вважають, що позивачем незаконно пред'явлені позовні вимоги за період з 01.01.2009 року по 01.08.2014 року з порушенням строку позовної давності, просили суд застосувати строк позовної давності, у задоволенні прозову відмовити (а.с. 16,17-18). Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи надані докази і надавши їм оцінку в сукупності прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом із тим в сенсі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку [NUMBER], відповідачі [PERSON], [PERSON] є користувачами з постачання теплоенергії в квартиру [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається із змісту заяви про застосування строків яка міститься матеріалах справи, відповідачі не оспорюючи правовідносин, що склалися між сторонами про постачання теплоенергії, просять відмовити в позові на підставі ст..258 ЦК України у зв'язку із пропущенням строків давності (а.с.17-18). Як вбачається з розрахунку суми заборгованості та розшифровки особового рахунку відповідачі мають заборгованість за користування тепловою енергією за період з січня 2009 року по серпень 2014 року з в сумі 13960,90 гривень ( а. с. 5-6). До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Згідно зі ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п.18 Правил, розрахунковим періодом для здійснення оплати за теплову енергію є календарний місяць. Плата вноситься не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Плата вноситься у відповідності з показаннями приборів обліку або за нормами споживання. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачі мають перед позивачем зобов'язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачем отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов'язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов'язку щодо оплати за надані їм послуги. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідачів відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з січня 2009 року по серпень 2014 року, у зв'язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вартості наданих послуг в сумі 13960 гривень 90 копійки. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач звернувся до суду із заявою яка міститься у позовній заяві про поновлення строків на захист своїх прав обґрунтовуючи свої вимоги наявністю не скасованого наказу, зазначивши це у позові. Як вбачається з ухвали про скасування судового наказу № 266/2060/14-ц від 03.06.2014 року судовий наказ від 30.04.2014р. №266/1727/14-ц; 2-н/266/325/14 виданий Приморським районним судом м. Маріуполя, яким з відповідачів на користь позивача було стягнуто суму заборгованості за споживання теплоенергії за період з 01.10.2005 р. по 01.04.2014 року в сумі 14291,35 грн., 3% річних в сумі 1313,44 грн., інфляційних витрат в сумі 1757,35 грн. та судового збору у розмірі 121,80 грн. скасовано. В ст.264 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже оскільки за заявою позивача про видачу судового наказу, 30.04.2014 року судом видано наказ строк позовної давності за грошовими вимогами до 30.04.2011р. сплив. Оскільки в матеріалах справи є заява про застосування строку позовної давності, суд вважає, що до вимог про стягнення заборгованості за теплоенергію за період з 01.01.2009р. по 30.04.2011 року слід відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності на підставі ч.4 ст..267 ЦК України. Таким чином з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за період з 30 квітня 2011р. по 01 серпень 2014 року, що дорівнює з урахуванням сплачених сум 6806,97 грн. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов'язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем є зобов'язальними (договірними), грошовими зобов'язаннями, в яких, серед інших прав та обов'язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов'язок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов'язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов'язанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суму інфляційних втрат за період в межах заявлених позовних вимог прострочки зобов'язання за період з 30.04.2011 року р. по 01 серпня 2014р., яка складає 546,69 грн., та 3 % річних, які складають 988,01 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних додається). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь Позивача з Відповідача підлягає стягненню 171,74 гривень у відшкодування судового збору пропорційно 47% розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст. 64, 68, 162, 179 ЖК України, ст.ст. 7,13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 257,320, 526, 625 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, п. 18, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630,

Outcome: partial