Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, [PERSON], [PERSON], просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначив, що проживає у квартирі [ADDRESS] з грудня 2003 року та володіє нею. Вказана квартира перебувала у приватній власності [PERSON] та [PERSON], яка була набута ними за час шлюбу та перебувала у спільній сумісній власності. 29.07.1993 шлюб між ними було розірвано та [PERSON] було подано письмову заяву, завірену Киселівською сільською радою народних депутатів Менського району Чернігівської області, до начальника ЖЕУ №50 про відмову від ? частини квартири на користь [PERSON] та зняття з реєстраційного обліку. 04.08.1993 [PERSON] була знята з реєстраційного обліку і саме з цього часу [PERSON] повністю володів та користувався всією квартирою (проживав, утримував, проводив ремонт, оплачував комунальні платежі). Позивач також зазначив, що у 2006 році [PERSON], переглядаючи правовстановлюючі документи на квартиру, звернув увагу, що у свідоцтві про приватизацію зазначено дві особи: він та [PERSON], у зв'язку з чим звертався до Голови Соломянської державної адміністрації м. Києва про реєстрацію даної квартири на його ім'я, однак отримав відмову. [INFO] [PERSON] помер. Він був власником квартири та особового рахунку. Позивачем відзначено, що він фактично з грудня 2003 року по [INFO] разом з [PERSON] володіє, користується квартирою, проживаючи в ній. А з [INFO], з дня фактичної смерті [PERSON], позивач особисто володіє, користується квартирою і проживає в ній. [PERSON] зазначив, що він є спадкоємцем після смерті [PERSON], який у заповіті заповів все своє майно на його користь, в яке входить дана квартира. Позивач вважає, що на квартиру відсутні спадкоємці, які на її претендують та є достатні на це підстави, щоб набути у особисту приватну власність квартиру [ADDRESS]. Позивач також відзначив, що користується квартирою як своєю особистою власністю: сплачує комунальні платежі, платежі за електроенергію на особистий рахунок [PERSON], який по сьогоднішній час наявний, здійснює поточні ремонти, замінює обладнання, відкрито користується квартирою, проживає постійно. Безперервність та тривалість володіння позивачем по відношенню до власниці частини квартири [PERSON] складає більше 10 років, оскільки позивач розпочав проживати, користуватися даною квартирою з грудня 2003 року. Тому позивач вважає, що відповідно до ст.344 ЦК України має всі підстави для набуття права власності на нерухоме майно: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. В ході розгляду справи заперечував проти задоволення позову, надав суду письмові заперечення на позов, де зазначив, що у позивача відсутні законні підстави для визнання за ним права власності на квартиру за набувальною давністю, при цьому відзначив, що не можна погодитись, що позивач добросовісно та правомірно заволодів майном на законних підставах, оскільки позивачу достеменно було відомо, що частина спірної квартири належить дружині його батька. Крім того, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадку, коли особа заявляє про давність володіння. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] надав до суду письмові заперечення на позов, де зазначив, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина. На момент відкриття спадщини він вважав, що до спадкового майна належить тільки житловий будинок в с. Киселівка, Менського району, Чернігівської області, на частку якого він отримав свідоцтво про право на спадщину, після чого була здійснена реєстрація права власності на нерухоме майно. Про те, що до складу спадщини входить частина квартири в [ADDRESS] відповідач дізнався на багато пізніше. Зазначив, що видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежена. Він не отримав свідоцтва на частку вказаної квартири, у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, а також у зв'язку із відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на житло, а [PERSON], у якого знаходиться цей документ, не надає його для проведення оформлення спадщини. [PERSON] відзначив, що позивач знав, що на частину квартири в [ADDRESS], крім нього, є ще й інші спадкоємці, зокрема - відповідач. Він пропонував позивачу відповідно до чинного законодавства оформити спадщину, - кожен на свою частку, але він відмовлявся та чинив всілякі перепони. [PERSON] також зазначив, що в 2000 році Солом'янським районним судом м. Києва вже розглядався позов [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в [ADDRESS], де в задоволенні позову йому було відмовлено. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначила, що визнає позовні вимоги позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був сином [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 22.10.2007 Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.17). [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 29.07.1993, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане 29.07.1993 Відділом ЗАГС Ленінської райдержадміністрації Чернігівської області. Після розірвання шлюбу [PERSON] повернула дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.21). Власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] значилися [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, видане Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації 31.05.1993 згідно з розпорядженням (наказом) від 31.05.1993 №1917 (а.с.108). [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 03.09.1999 Киселівською сільською радою Менського району Чернігівської області (а.с.13). Ще за життя, заявою від 24.07.1993 [PERSON] зверталась до начальника ЖЕУ №505 Фоменко Є.П., де, серед іншого, зазначила про відмову від частки приватизованої квартири за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с.12). Листом Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації від 07.07.2006 №д-2601 на звернення [PERSON] від 16.06.2006 повідомлено, що квартира [ADDRESS] приватизована відповідно до розпорядження №1917 від 31.05.1993 на дві особи: [PERSON], [PERSON] Після розірвання шлюбу з [PERSON] її частка власності в квартирі [ADDRESS] могла відійти тільки згідно договору дарування або купівлі-продажу. Виписувати нове свідоцтво про право власності на житло немає законних підстав (а.с.15, 16). Згідно довідки Дільниці по експлуатації житла №904 Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Солом'янського району м. Києва від 11.05.2006 [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Факт реєстрації [PERSON] за вказаною адресою також підтверджується довідкою ДЕЖ №904 КП УЖГ Солом'янського району м. Києва від 21.11.2007 №425, де також зазначено, що власником особового рахунку значиться [PERSON], однак станом на 20.11.2007 знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю (а.с.20). В матеріалах справи наявний заповіт [PERSON], посвідчений Менською державною нотаріальною конторою Чернігівської області та зареєстрований в реєстрі за №1453, де своїм розпорядженням заповів все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі, все те, що на день смерті належатиме йому і на що за законом він матиме право - [PERSON] (а.с.22). Також в матеріалах справи наявні рахунки про сплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS], де власником особового рахунку значиться [PERSON], які були надані позивачем [PERSON] у підтвердження сплати ним комунальних послуг за вказану квартиру (а.с.23-54). Відповідно довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 19.08.2006 №1184425, нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], зареєстровано в КМБТІ в реєстровій книзі під реєстровим номером 5262 за [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації м. Києва від 31.05.1993, згідно з розпорядженням (наказом) 31.05.1993 №1917 (а.с.21). Відповідно до листа Соломянської районної у м. Києві ради від 07.07.2008 №М-1886 у 1993 році за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, було оформлено спільну сумісну власність свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Також у листі зазначено, що Відділ приватизації державного житла може внести зміни в свідоцтво про право власності на житло, але за письмовою згодою всіх співвласників житла (а.с.101). З листа Дев'ятої КДНК від 22.11.2007 №5992 вбачається, що в нотаріальній конторі заведена спадкова справа після смерті [PERSON], померлого [INFO], який мешкав по день смерті в [ADDRESS]. Спадкове майно складається з ? частини квартири, що знаходиться в [ADDRESS]. Також зазначено, що при видачі свідоцтва про право власності на житло, не були визначені частки у квартирі, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] (а.с.102). Крім того, в матеріалах справи наявні заяви дочки [PERSON] від 16.12.1999 та заяви онука [PERSON] від 10.12.1999 до Менської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] (а.с.125, 126). Згідно довідки виконкому Киселівської сільської ради Менського району Чернігівської області №28 від 4.01.2000 померла [PERSON] на день смерті проживала в с. Киселівка, де була прописана (а.с.135). Вказане також підтверджується довідкою Киселівської сільської ради Менського району Чернігівської області №650 від 12.05.2004 (а.с.142). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.04.2002 Менською державної нотаріальною конторою, спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO] на ? частину є її син [PERSON], але у зв'язку з його смертю [INFO], спадщина переходить його сину [PERSON], яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані в [ADDRESS] (а.с.138). Згідно довідки Киселівської сільської ради Менського району Чернігівської області №651 від 12.05.2004 [PERSON] своєчасно в шестимісячний строк з [INFO] та по 03.03.2000 прийняла спадщину після померлої [INFO] [PERSON], а саме: доглядала за будинком, сплачувала страхові платежі, в користування перейшли речі померлої (а.с.142). Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 12.04.2002 Менською державної нотаріальною конторою, вбачається, що спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO] на ? частину є її дочка [PERSON], яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані в [ADDRESS] (а.с.139). Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 14.05.2004 Менською державною нотаріальною конторою, [PERSON] прийняла після смерті [PERSON] спадкове майно, яке складається з права на земельну ділянку (пай) у землі, що перебуває в колективній власності КСП «Світанок» с. Киселівка, Менського району Чернігівської області (а.с.140). Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.05.2007 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Соломянської районної в м. Києві ради про визнання права власності на частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили (а.с.161-162). Зазначеним судовим рішенням встановлено, що на день смерті [PERSON] належала на праві власності частина квартири [ADDRESS]. Заява [PERSON] від 24.07.1993 (а.с.12) не може свідчити про передачу ? частини квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], оскільки ЦК України (в редакції 1963 р.) не передбачав підставу припинення права власності, шляхом написання заяви. Відповідно до ст.113 ЦК України (в редакції 1963 р.) кожен учасник спільної часткової власності має право на оплатне або безоплатне відчуження іншій особі своєї частки в спільному майні. Як встановлено рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.05.2007, яке набрало чинності, угоди про відчуження частини квартири [PERSON] не укладались. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, вищезазначені обставини, на які посилається суд при ухваленні судового рішення, є встановленими рішенням Солом'янського районного суду від 22.05.2007 та не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до вимог ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як зазначав позивач фактично з грудня місяця 2003 року по [INFO] разом з [PERSON] володів, користувався квартирою, проживаючи в ній, а з дня фактичної смерті [PERSON], а саме з [INFO] позивач особисто володіє та користується квартирою і проживає в ній. Відповідно до роз'яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 13.10.2011 «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду у випадках, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно. Отже, як встановлено в судовому засіданні, позивач користується майном, яким за життя володів його батько [PERSON], а саме 1/2 частина спірної квартири. Однак суд не приймає доводи позивача, що він не був обізнаний про наявність інших осіб, які претендують на власність ? частини квартири, так як ще у 2007 році Солом'янським районним судом м. Києва при розгляді цивільної справи про визнання права власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS] було встановлено коло осіб та спадкоємців після смерті [PERSON], що претендують на вказану квартиру. Тому позивач в контексті ст.344 ЦК України не може бути добросовісним набувачем. Щодо визнання позову відповідачем [PERSON] суд зазначає наступне. Частиною 4 ст.174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з позовної заяви, вимоги позивача є незаконними, необґрунтованими та порушують права, свободи та інтереси інших осіб, у зв'язку з цим, суд за наявності вказаних підстав відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.05.2007 по цивільній справі №2-294-1/07 та ту обставину, що позивач є недобросовісним набувачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки в задоволенні позову відмовляється, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed