Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Велес Авто», в якому просить стягнути сплачені ним кошти за договором №0305/17, що укладений між ними 09 грудня 2017 року, в сумі 27000 грн., неустойку в сумі 4320 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Вимоги обгрунтував тим, що 09 грудня 2017 року між ним та ТОВ «Велес Авто» було укладено попереденій договір №0305/17. Вказаний договір ним укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, тому на правовідносини між сторонами поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Так, в мережі інтернет він знайшов оголошення про продаж автомобіля Volkswagen Transporter Т5, 2014 р.в. вартістю 195000 грн., грузовий, після чого зателефонував за талефоном вказаним в оголошені. Йому розяснили, що такого транспортного засобу немає, а є в наявності Volkswagen Transporter Т6, 2014 р.в. пасажирський вартістю 205000 грн. Менеджер компанії розяснила, що необхідно приїхати до офісу компанії в місті Дніпро для підписання договору і внесення авансу за транспортний засіб, щоб того ж дня отримати бажаний автомобіль. 09 грудня 2017 року він приїхав до офісу компанії, менеджер компанії пояснила, що спочатку необхідно сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 27000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого ввечері того ж дня з ним буде укладено договір купівлі-продажу. У той же день ним було оплачено рахунок на 27000 грн., проте автомобіль йому не передали, а менеджер сказала, що автомобіль йому доставлять 12 грудня 2017 року у місто Кіровоград, але авто не прибуло. 15 грудня 2017 року він приїхав до офісу компанії у місто Дніпро та написав заяву про розірвання договору та повернення коштів, яка була отримана відповідачем 26 грудня 2017 року. 01 лютого 2018 року він отримав відповідь, що кошти йому не повернуть. До цього часу кошти йому не повернуті, на звязок відповідач не виходить. До того ж як виявилося, договір укладено поза офісним приміщенням відповідача, оскільки згідно витягу з ЄДР підприємств з сайту Міністерства юстиції України та з договору вбачається, що адреса реєстрації відповідача - місто Харків, вул.Полтавський шлях, буд.56 оф.512/1. Відокремлених структурних підрозділів за ТОВ «Велес Авто» не зареєстровано. Відтак вважає, що з відповідача на його користь має бути стягнута сплачена ним за договором сума 27000 грн. Також вважає, що ТОВ «Велес Авто» повинен сплатити на його користь неустойку за несвоєчасне повернення сплачених ним сум в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки. Так, повідомлення про розірвання договору з вимогою повернути кошти він надіслав відповідачеві 15 грудня 2017 року, а відповідач його отримав 26 грудня 2017 року. Тридцятиденний строк протягом якого повинні бути повернуті кошти минув 24 січня 2018 року, а з 25 січня 2018 року по день подання позовної заяви 09 лютого 2018 року, минуло 16 днів. Таким чином, оскільки 1% від сплаченої ним суми відповідачеві складає 270 грн., розмір неустойки з розрахунку на 16 днів прострочки дорівнює 4320 грн. Крім того, вказав, що діями відповідача, які полягали у порушенні його прав як споживача згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», йому було завдано моральної шкоди яку він оцінює в 5000 грн. та просить стягнути з останнього на його користь. Вважає, що дана сума не є завищеною та співвідноситься до сплачених коштів за товар та відношення відповідача, який не вчинив жодної дії по врегулюванню спору та повернення грошових коштів за товар внаслідок розірвання договору, укладеного поза торговельним приміщенням. Позивач у судове засідання не з'явився, подав заяву, зігідно якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечив проти ухвалення заочного рішення та просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні положень п.2 ч.7, п.п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09 грудня 2017 року між позивачем [PERSON] як покупцем та ТОВ «Велес Авто» як продавцем у простій письмовій формі укладено Попередній договір №0305/17 купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 10). У розліді 1 договору Предмет договору, вказано, оскільки покупець має бажання купити у продавця, а продавець має бажання продати покупцеві транспортний засіб; тому маючи намір бути юридично зобов'язаним, відповідно до ст.635 Цивільного кодексу України сторони уклали цей Попередній договір про наступне. Пункт 1.1 Сторони зобов'язуються у встановлений строк укласти договір купівлі продажу транспортного засобу, (надалі також як «Основний договір» на умовах, встановлених в цьому повередньому договорі. Пункт 1.2 Транспортний засіб, який продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження покупцеві за основним договором, та який являтименться предметом основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: - маркаVolkswagen, модель Transporter, рік випуску 2014. Згідно з п.1.5 Попереднього договору, сторони зобовязуються укласти основний договір 15 грудня 2017 року за умови повного виконання п.2.1 цього попереднього договору. Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено на 5 (пятий) день після придбання продавцем майна, про що останній зобовязується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основоного договору сторони визначили 31 грудня 2019 року. Істотними умовами основного договору відповідно до п.1.6 Поперднього договору є те, що продавець зобовязується передати майно у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти майно та оплатити його вартість у сукупності 199875 грн. Право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної вище, на підставі основного договору. Майно передається продавцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеної в цьому попередньому договорі, після укладення Основного договору, якщо сторони не домовляться про інше при укладенні основного договору. У Розділі 2 (Порядок оплати) Попереднього договору вказано, що на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основного договору в момент укладення цього попереднього договору покупець перераховує на поточний рахунок продавця грошові кошти в розмірі 27000 грн., а продавець своїм підписом під цим попереднім договором підтверджує отримання таких коштів. Зазначена сума розцінюється сторонами як аванс за основним договором, а при оформленні основного договору вартість майна, що підлягає сплаті покупцем, буде зменшена на суму сплачену за цим попередній договором. Розділом 3 Попередного договору визначений порядок і розірвання договору. Зазначено, що зміна, доповнення та розірвання цього договору допускається за взаємною згодою сторін, або за рішенням компетентного суду. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, передбаченого Попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Відповідно до Прикінцевих положень договору (розділ 4) після підписання цього Попереднього договору всі попередні переговори за ним, листування та протоколи про наміри з питань, які так чи інакше відносяться до цього договору, втрачають юридичну силу. Усі правовідносини, що виникають у зв'язку з виконанням цього Попереднього договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України. Вказаний договір підписаний сторонами, підпис продавця скріплений його печаткою. Юридична адреса продавця вказана: вулиця Полтавський шлях буд.56, офіс 512/1, м. Харків,61052. Судом також з'ясовано, що 09 грудня 2017 року [PERSON] до адміністрації ТОВ «Велес Авто» було написано заяву про надання йому транспортного засобу Volkswagen Transporter, 2014 року випуску, вартістю 199875 грн., протягом 24-х годин, після сплати авансового платежу (а.с. 15). Рахунок №26008010043160 та квитанція №0.0.911881963.1 від 09 грудня 2017 року свідчать про те, що [PERSON] 09 грудня 2017 року у відділенні №30 ПАТ КБ «Приватбанк» на рахунок ТОВ «Велес Авто» сплатив 27000 грн. Призначення платежу: сплата згідно Попереднього договору купівлі-продажу Т/3 № 0305/17 від 09 грудня 2017 року (а.с. 14,16). З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 07 грудня 2017 року наданого позивачем вбачається, що [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» є юридичною особою, місцезнаходження якої: місто Харків, Ленінський район, вулиця Полтавський шлях, будинок, 56, офіс 512/1. Види діяльності: 45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами; 45.19 Торгівля іншими автотранспортними засобами, 46.14 Діяльність посередників у торгівлі машинами. Відомості про відокремлені підрозділи, філії юридичної особи у реєстрі відсутні (а.с. 8). Як встановлено судом, наразі місцезнаходженням відповідача значиться за адресою: місто Київ провулок Новопечерський, буд 19/13 (а.с.39) Відповідно до фіскального чеку, витягу з сайту «Укрпошти» про рух поштового відправлення, вбачається, що позивачем на адресу ТОВ «Велес Авто» 15 грудня 2017 року було надіслано рекомендованого листа, який був отриманий адресатом 26 грудня 2017 року (а.с. 18). На письмову вимогу позивача розірвати договір та повернути йому сплачені 27000 грн. ТОВ «Велес Авто» 25 січня 2018 року за вих.№290 направило листа, в якому вказало, що за відсутності волевиявлення ТОВ «Велес Авто» на дострокове розірвання (припинення) договору, відсутні правові підстави для дострокового розірвання (припинення) договору та відповідно повернення відповідачу грошової суми сплаченого на виконання п.2.1 Договору. Також вказано, що ТОВ «Велес Авто» вже здійснює дії направлені на підбір та подальшу купівлю транспортного засобу, що є предметом договору (а.с. 19). Станом на час розгляду справи автомобіль позивачем не отриманий. Основний договір купівлі-продажу не укладений. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст.55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків, моральної шкоди, а також суд може захистити цивільне право іншим способом, встановленим договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1 та 2 ст.627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,3 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом, тобто підлягає поверненню особам, які їх сплатили. Статтею 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч.2 ст.653 ЦК України). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту. Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Частиною 1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Частиною 8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Пунктами 6, 7, 9, 26 ч.1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що: офісне приміщення - будь-яке приміщення (будівля тощо), в якому знаходиться суб'єкт господарювання або його філія, або його структурний підрозділ, або представництво; договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); договір, укладений поза торговельними або офісними приміщеннями, -договір, укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця; торговельне приміщення - майновий комплекс, який займає окрему споруду (офісне приміщення) або який розміщено у спеціально призначеній та обладнаній для торгівлі споруді, де суб'єкт господарювання здійснює діяльність з реалізації товару. Статтею 93 ЦК України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку. Статтею 95 ЦК України встановлено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру. Частинами 3, 4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Частиною 9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. За положеннями ст.17 ЗУ «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або не потрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно з п.п.1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року №15) «Про практику розгляду цивільних прав за позовами про захист прав споживачів»,ЗУ «Про захист прав споживачів» захищає права споживача, яким є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує товари для власних побутових потреб. Крім того, вказаний Закон регулює відносини, що виникають між споживачем та підприємством чи громадянином- підприємцем, які продають товари, зокрема відносини, що виникають із договорів купівлі-продажу. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0305/17 від 09 грудня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено не за юридичною адресою відповідача, тобто поза торговельними або офісними приміщеннями, а тому означений договір підпадає під дію ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, Попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0305/17 від 09 грудн 2017 року між позивачем та відповідачем є розірваним у розумінні ч.3 ст.651 ЦК України, у зв'язку із чим кошти, сплачені за цим Попереднім договором позивачем у виді авансу в сумі 27000 грн., підлягають поверненню останньому. Враховуючи, що відповідачем у тридцятиденний строк, встановлений ч.4 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» не повернуто позивачеві сплачені за Попереднім договором кошти в сумі 27000 грн., то в силу вимог ч.9 ст.12 цього Закону, він повинен сплатити неустойку за несвоєчасне повернення сплачених коштів в розмірі 1% вартості продукції за кожен день затримки за період з 25 січня 2018 року (день направлення вимоги) по 09 лютого 2018 року (день подання позовної заяви), тобто за 16 днів в сумі 4320 грн. (270 грн. х 1% х 16 днів = 4320 грн.), відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві. Отже, відповідачем ТОВ «Велес Авто» порушено права позивача [PERSON] на повернення суми, сплаченої за Попереднім договором і неустойки внаслідок розірвання зазначеного Попереднього договору, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь авансу, сплаченого за Попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0305/17 від 09 грудн 2017 року та неустойки підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї, у приниженні честі та гідності, а також ділової репутації. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.п. 2,5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди розглядається у випадках, встановлених законом, в т.ч. при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Звертаючись до суду, позивач обгрунтовує завдану йому моральну шкоду та необхідність її відшкодування нормами ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, частиною 2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Разом з тим, положення ч.2 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися в сукупності з положеннями п. 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої споживач під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до ст.711 ЦК України шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені параграфом 3 глави 82 ЦК України. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Саме по собі задоволення вимог споживача не може бути підставою для відшкодування йому моральної (немайнової) шкоди. Виходячи з викладеного вище правового обгрунтування, підстави для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди відсутні. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Виходячи з наведеного, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial