Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в подальшому уточнив і в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №НАН2GК01270033 від 20.06.2008 року, укладеним між [PERSON] та ПриватБанк в сумі 54403 долара 57 центів США, що в еквіваленті станом на 05.04.2012 року по курсу НБУ становить 434 140 грн. 51 к., з яких заборгованість за тілом кредитом 34011,32 долара США, заборгованості по відсоткам -9153,69 долара США, 1851,27 долара США- заборгованість по комісії за користування кредитом, 31,33 долара США- штраф, 2589,15 долара США- штраф, 6766, 81 долар США, що складає 53999 грн.14 к. в еквіваленті по курсу НБУ- пеня за несвоєчасне виконання зобов*язань за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором без номеру від 20.06.2008 року, - однокімнатну ізольовану квартиру № 60 житловою площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул.Роганська,13, що належить відповідачі [PERSON] на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 20.06.2008 року за реєстровим номером 4464, зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів №2873576, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселити [PERSON] з усіма проживаючими разом з нею мешканцями з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідачка проти позову заперечувала та подала зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору №НАН2GК01270033 від 20.06.2008 року та договору іпотеки квартиривід 20.06.2008 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що в порушення закону України «Про захист прав споживачів» вона не була ознайомлена щодо основних умов кредитування, формах погашення кредиту , орієнтовній сукупній вартості кредиту, валютні ризики. Попередньо банком були запропоновані їй такі умови, як процентна ставка в 15 відсотків річних, однак після отримання екземпляру кредитного договору виявилося, що за умовами вона повинна сплачувати 4,08 відсотка річних комісії за резервування ресурсів, тобто загальна процентна ставка стала 19,08 відсотків, а відповідно до графіку погашення кредиту взагалі 19.45 відсотків, на яку вона б не погоджувалася, якщо б ця інформація була доведена до її відома банком. Відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просить визнати недійсним кредитного договору №НАН2GК01270033 від 20.06.2008 року та договору іпотеки квартиривід 20.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» з тих підстав, що внаслідок введення банком в оману [PERSON], якій не була доведена інформація про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, вона уклала ці договори на вкрай невигідних для себе умовах. В подальшому зазначає, що частина грошових коштів, сплачених за спірну квартиру належала йому особисто і звернення стягнення на всю квартиру буде порушувати його права. В судовому засіданні представник позивача за основним позовом підтримала свій позов. Проти зустрічних позовів заперечувала. Відповідачка за основним позовом [PERSON] та її представник заперечували проти основного позову, свої позовні вимоги та позовні вимоги [PERSON] підтримали. Відповідач [PERSON] та його представник проти пред8явленого основного позову заперечували, свої позовні вимоги та зустрічний позов [PERSON] підтримали. В подальшому [PERSON] в судові засідання не з8являвся, його інтереси в суді представляв представник. Представник третьої особи- управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з8явилася, подала заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність. Третя особа- приватний нотаріус ХМНО [PERSON] подав суду письмові заперечення, з яких вбачається, що при посвідченні договору іпотеки були присутні сторони, їх повноваження та особи були встановлені, договір іпотеки був підписаний представником «ПриватБанку» [PERSON] та [PERSON] в його присутності. Також просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON], за позовом якого він залучений в якості третьої особи. Також подав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку, що основні позовні вимоги підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічних позовів слід відмовити з наступних підстав: Статтею 203 ЦК України встановлюються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Правочин вважається недійсним з моменту його укладення. Відповідно до ч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки у разі порушення зобовязань, встановлені договором або законом, а ст.625 ЦК України - відповідальність за порушення грошового зобовязання, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст..1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст..572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов*язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлене законом. Статтею 575 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 583 ЦК України передбачено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа(майновий поручитель). Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов*язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави, а ст..590 ЦК України передбачає, що звернення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 5 ст.11, п.10ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені положення, за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обов*язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;2) будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається в нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом розглядом встановлено, що 20.06.2008 року ( в верхній частині кредитного договору описка 20 травня 2008 року, тоді як дата укладення договору, додатки, анкета-заявка містить дату 20.06.2008 року) між позивачем ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №HAH2GK01270033, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 40337 ,25 доларів США строком до 20.06.2018 року із сплатою процентів та інших платежів. Кредит надано на придбання нерухомості- квартири №60 по вул..Роганській, 13 в м.Харкові, яка передана в іпотеку згідно іпотечного договору від 20.06.2008 року (т.3 а.с.12-26). Кредитні кошти [PERSON] від банку отримала відповідно до заяви на видачу готівки ( т.3 а.с.27). Факт отримання коштів і передачі їх продавця спірної квартири відповідачкою [PERSON] та іншими учасниками процесу не оспорюються. У додатку №1 до кредитного договору сторони визначили загальну вартість кредиту (т.3а.с.18). В цьому додатку позивачка була попереджена про те, що валютні ризики за невиконання зобов*язань за кредитним зобов*язанням несе позичальник. Посилання представників позивачів за зустрічним позовом на те, що [PERSON] не була надана Банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в розумінні ст.ст.18,19 закону України «Про захист прав споживачів», оскільки до кредитного договору додається додаток №2, який є невід*ємною частиною кредитного договору, і є графіком погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячних платежів в доларах США на весь час дії договору, окремо розмір винагороди за резервування. Тіла кредиту та процентів т.3(а.с.19-20). Цей додаток , як і кредитний договір в цілому, підписаний сторонами, є невід*ємною частиною спірної угоди, виконувався позивачкою за зустрічним позовом [PERSON] з моменту укладення договору тривалий час. За встановлених судом фактичних обставин справи, наведені позивачами за зустрічними позовами доводи не свідчать про те, що спірним договором були встановлені обов*язкові умови, з якими позивачка [PERSON] не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням та не отримала інформацію необхідну для її свідомого вибору. Посилання в зустрічних позовних заявах як на підставу позову на ст.230 ЦК України також не було доведено в суді. За приписами ч.1ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману іншу сторону щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Наявність умислу в діях ПАТ КБ «Приват Банк», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Однак, належних та допустимих доказів неправомірного впливу Банку на волевиявлення позивачки, щоб спонукати її укласти спірний кредитний договір на відповідних умовах, суду не було надано. Відповідно до ст..12 ЦК України особа здійснює цивільні права вільно, на свій власний розсуд. [PERSON] власноручно заповнювала анкету-замовлення до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про надання їй грошових коштів в кредит на придбання квартири та пояснила в судовому засіданні, що робила це добровільно. (т.2а.с.148-149). [PERSON], допитаний як свідок, також пояснив в суді, що за рекомендацією друзів він звернувся до відділення «ПриватБанку» з питанням про те, на яких умовах можливо взяти кредит в банку для покупки квартири та які необхідні для цього документи. Зібравши необхідні документи [PERSON] написала заяву на отримання кредиту в доларах США на суму в 40000 тисяч доларів США під 15 відсотків річних. Кредитний договір оформляла [PERSON] у його відсутність, а коли він ознайомився з ними вдома, то виявилося, що реальна процентна ставка завищена. Не є підставою для визнання недійсним спірного кредитного договору і посилання представників позивачів на те, що умовами договору передбачені винагорода за резервування ресурсів в розмірі 4,08 відсотків річних від суми зарезервованих ресурсів. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мала можливість при укладенні спірного кредитного договору ознайомитись з його умовами і не погодитися з ними, проте договір був підписаний обома сторонами і виконувався. Також суд звертає увагу на те, що згідно ч.4ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону є нікчемною. Однак зазначені зміни були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року , а рішення Конституційного суду України №15-рп/2011, в якому він зазначив, що положення п.п.22,23ч.1. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, винесене 10.11.2011 року. Тобто ці положення були введені в дію значно пізніше і не діяли під час укладення спірного договору позивачки з відповідачем, а тому не можуть бути застосовані судом. Висновки судово-економічної експертизи від 16.07.2014 року в тій частині, що річна відсоткова ставка за спірним кредитним договором фактично становить 19,13 відсотків, а не 19,08 відсотків, як зазначено в графіку погашення кредиту, судом не приймаються до уваги, так як допитаний в судовому засіданні судовий експерт ХНДІСЕ ім..Бокаріуса [PERSON] підтвердив той факт, що при розрахунках виходив лише з відсоткової ставки за користування кредитом та винагороди за резервування кредитних коштів, без врахування інших платежів, пов*язаних з отриманням кредиту, які повинні обов*язково враховуватися для розрахунку реальної процентної ставки ( т.3а.с.136-155). Умовами кредитного договору сторони визначили, що банк надає позичальнику кошти, а позичальник приймає та зобов»язується належним чином використати та повернути банку суму отриманих кредитних коштів, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов»язання , визначені у договорі. В забезпечення виконання зобов»язань позичальника за даним кредитним договором 20.06.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки. Відповідно до умов цього договору в іпотеку була передана належна [PERSON] квартира [ADDRESS], яка і була придбана на кредитні кошти ( т.2а.с.189-194). В тексті договору купівлі-продажу від 20.06.2008 року зазначено, що спірна квартира придбається [PERSON] у спільну сумісну власність з [PERSON], з яким вона проживає однією сім*єю без реєстрації шлюбу ( т.2а.с.194-196), на що [PERSON] подав нотаріусу [PERSON] заяву про те, що не заперечує проти передачі придбаної [PERSON] квартири в іпотеку за ціною та на умовах, на її розсуд ( т.2а.с.215). Право власності на спірну квартиру дотепер зареєстровано лише за [PERSON], рішення Орджонікідзевського райсуду м.Харкова про визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS] ( т.2а.с.36-37) не пройшло державної реєстрації і фактично не впливає на висновки суду. Відповідно до п.22 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках не виконання умов кредитного договору. Банк направляє позичальнику письмову вимогу про усунення порушення і в разі якщо протягом 30 днів вимоги іпотеко держателя залишена без задоволення вправі розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк виконав взяті на себе зобов*язання, і ніким з учасників процесу не оспорюється факт отримання [PERSON] кредитних коштів від банку. До листопада 2010 року відповідачка добросовісно виконувала взяті на себе зобов*язання за кредитним договором кредитору, про що свідчить розрахунок заборгованості. В подальшому відповідачка перестала виконувати взяті на себе зобов*язання, в результаті чого станом на 05.04.2012 року утворилась заборгованість в сумі 54403 долара 57 центів США, що в еквіваленті станом на 05.04.2012 року по курсу НБУ становить 434 140 грн. 51 к., з яких заборгованість за тілом кредитом 34011,32 долара США, заборгованості по відсоткам -9153,69 долара США, 1851,27 долара США- заборгованість по комісії за користування кредитом, 31,33 долара США- штраф, 2589,15 долара США- штраф, 6766, 81 долар США, що складає 53999 грн.14 к. в еквіваленті по курсу НБУ- пеня за несвоєчасне виконання зобов*язань за договором. Вказана сума підтверджується розрахунком заборгованості (т.3 а.с. 3-6). Відповідачами не спростований належними та допустимими доказами неправильність проведеного позивачем за основним позовом розрахунку заборгованості. Відповідь на вказане питання судовий експерт не надав, посилаючись на відсутність повних даних та в обґрунтування приводить докази того, що банк в розрахунку заборгованості врахував деякі платежі [PERSON], які не відображені в наданих банком виписках по рахунках. Тобто фактів неврахування платежів [PERSON] ( оригінали чеків надані для дослідження експерту) банком при проведенні розрахунку заборгованості не встановлено. ( т.3 а.с.136-155). При чому, сторони кредитного договору погодили між собою і закріпили в п.5.5 цього кредитного договору, що строк позовної давності. Як загальний так і спеціальний ( зокрема. Стосовно вимог про стягнення неустойки, пені) вони продовжують тривалістю 5 років, що відповідає вимогам ст.259 ЦК України. Так як відповідачка [PERSON] порушила умови кредитного договору, та перестала щомісячно сплачувати необхідні платежі для погашення наданого кредиту, то відповідно до ст.ст.36,37 ЗУ «Про іпотеку» та умов договору іпотеки від 20.06.2008 року, позивач має право задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки- належну відповідачці на праві власності однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги позивача про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на вказану квартиру шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Пат КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. ґрунтується на законі і задовольняється судом. Судом встановлено, що позивач направляв відповідачці вимогу про усунення порушень та звернення стягнення на предмет іпотеки. Така вимоги була отримана відповідачами також під час розгляду справи в суді, однак до цього часу порушення щодо невиконання умов кредитного договору [PERSON] не усунені, а тому є підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Так як сторони між собою не погодили ціну продажу предмету іпотеки та суду не надано звіт оцінки предмету іпотеки суб*єктом оціночної діяльності, то початкова ціна продажу предмету іпотеки встановлюється відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої реалізація предмета іпотеки не повинна бути нижчої за звичайні ціни на цей вид майна. В протилежному випадку всю відповідальність несе позивач ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст.40 закону України «Про іпотеку» Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленомузаконом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. В іпотечній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON] Не дивлячись на отримання письмової вимоги про добровільне виселення, наявність позову суду, відповідачка добровільно не звільнила спірну квартиру, яка є предметом іпотеки, що є підставою для її примусового виселення разом з неповнолітнім сином із зняттям їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Разом з тим, суд враховує те, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на\~ майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію\~ цього Закону на період його чинності. Разом з тим рішення\~ суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виселенн та зняття з реєстрації, що є похідним від звернення стягнення на предмет іпотеки, на час дії Закону України\~«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Така правова позиція міститься в ряді Постанов ВСУ, зокрема, від 27 травня 2015 року № 6-58цс15 № 6-483цс15 від 09.09.2015 р. Зважаючи на те, що відповідачці [PERSON] був наданий споживчий кредит на придбання квартири [ADDRESS] , тобто споживчий кредит в іноземній валюті ( долар США), вказана квартира менше 140 кв.м., вона використовується як єдине постійне місце проживання позичальника, він же майновий поручитель, то відповідно до Закону України\~«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» , рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України\~«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, однак це не є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги законні, обґрунтовані і тому їх задовольняє, а в зустрічних позовних вимогах відмовляє по суті. Також судом встановлено, що позивачі за зустрічним позовом звернулися до суду з позовом щодо оспорюваного кредитного договору від 20.06.2008 року та іпотечного кредиту від 20.06.2008 року з пропуском строку позовної давності, про що заявив представник відповідача за зустрічними позовами і це є самостійною підставою для відмови в позові. Однак суд відмовляє позивачам за зустрічними позовами по суті. А тому не відмовляє за пропуском строку позовної давності. В порядку ст.88 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача за основним позовом суд стягує судовий збір в сумі 3219 грн ( три тисячі двісті дев*ятнадцять) грн..

Outcome: approved