Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним право власності на земельну ділянку, розташовану по вул. Хутірській, 8 в м. Біляївка Одеської області, надану для садівництва, кадастровий номер 5121010100:02:007:0054. Свої вимоги мотивує тим, що йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 668332, виданого 08 жовтня 2007 року відділом земельних ресурсів у Біляївському районі належала земельна ділянка площею 0,082 га, що розташована за адресою: м. Біляївка вул. Хутірська, 8 Одеської області. 09 червня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування вищезазначеної земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за № 1421. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року вказаний договір визнаний недійсним, оскільки він не в повній мірі розумів значення своїх дій. З метою повернення у власність вказаної земельної ділянки він звернувся до приватного нотаріуса, який посвідчував договір, з метою внесення до Державного реєстру правочинів відомостей про анулювання договору дарування. Нотаріус повернув йому оригінал державного акту, на право власності на земельну ділянку, але на ньому зроблено посвідчувальний напис про відчуження. Провести державну реєстрацію свого відновленого права власності він не має можливості саме через посвідчувальний напис на правовстановлюючому документі. Оскільки з 01 січня 2013 року державні акти замінені на свідоцтва про право власності, отримати його дублікат неможливо. У звязку з викладеним позивач звернувся до суду з позовом. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав і пояснив, що на державному акті зроблено посвідчувальний напис нотаріуса про перехід права власності, що у теперішній час позбавляє його можливості зареєструвати право власності, у зв»язку з чим він звернувся до суду з позовом. Відповідач у судовому засіданні позовну заяву визнав в повному обсязі, не заперечував проти права власності. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 08 жовтня 2007 року Біляївською міською радою на імя [PERSON] був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,082 га, що розташована в м. Біляївка по вул. Хуторська, 8 Одеської області, цільове призначення для ведення садівництва (а.с. 7). 09 червня 2011 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] був посвідчений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] безоплатно передав у власність, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,082 га (з них 0,082 га багаторічних насаджень), кадастровий номер 5121010100:02:007:0054, розташовану за адресою: вул. Хутірська, 8 (колишня адреса: вул. Хуторська, 8) м. Біляївка Одеської області, надану для ведення садівництва, зареєстрований у реєстрі за № 1421. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 26 липня 2016 року вказаний договір дарування визнано недійсним, рішення набрало законної сили (а.с. 6). Зареєструвати право власності на зазначену земельну ділянку позивач не має можливості через наявність на державному акті напису нотаріуса про посвідчення договору дарування 09 червня 2011 року (а.с. 7). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ч.1 ст. 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. П. 9 ч.1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки при постановленні рішення суду не було засновано реституцію, для захисту майнового права, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, за позивачем необхідно визнати право власності на земельну ділянку.

Outcome: approved