Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України про стягнення заборгованості по заробітній платі, 3-х % річних, інфляційних виплат та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 03 квітня 2006 року позивачем було укладено трудовий договір з Відокремленим підрозділом «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантарцит», яке належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. Разом з тим, у звязку з військовими діями на території міста та загрозою її життю, 20 липня 2014 року позивач була змушена покинути місто Красний Луч Луганської обл. та стати на облік як особа, яка переміщується з району проведення антитерористичної операції. При цьому, 10 листопада 2014 року у звязку з переходом на дострокову пенсію за віком позивач звільнилась з Відокремленого підрозділу «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантарцит». На день звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 21\~981 грн. 31 коп. Проте, незважаючи на численні заяви та скарги щодо виплати заборгованості по заробітній платі, адресовані, у тому числі, до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та Генеральної прокуратури України, на час звернення до суду заборгованість так і не погашена. У звязку з зазначеним позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 21\~981 грн. 31 коп. Крім того, у звязку з порушенням грошового зобовязання на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) позивач також просила стягнути з відповідача три проценти річних у сумі 327 грн. 00 коп. та інфляційні виплати у сумі 5\~971 грн. 55 коп. Також позивач вказала, що в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати їй було завдано і моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 10\~000 грн. 00 коп. та просить стягнути з відповідача. Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги саме до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, позивач вказав, що відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25 листопада 2014 року № 841 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» з 28 листопада 2014 року припинена виробнича та фінансова-господарська діяльність державних підприємств, установ, які належать до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, та знаходяться у зоні проведення АТО. Тобто, з 28 листопада 2014 року припинив діяльність Відокремлений підрозділ «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», правонаступником якого по закону є відповідач. Під час розгляду справи в суді позивач збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача, окрім вищевказаних сум заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, також три проценти річних у сумі 364 грн. 95 коп. та інфляційні виплати у сумі 10\~550 грн. 90 коп. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Притула Г.Ю. у судовому засіданні заперечувала проти позову і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України як центральний орган виконавчої влади, в сфері управління якого знаходиться Державне підприємство «Донбасантрацит», не перебуває з працівниками вказаного підприємства у трудових відносинах та не відповідає за його зобовязаннями. Також пояснила, що Положенням про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року, не передбачено права Міністерства енергетики та вугільної промисловості України втручатися у внутрішню діяльність підприємств, які належать до сфери його управління. Крім того, вказала, що відповідно до Статуту Державного підприємства «Донбасантрацит» підприємство самостійно забезпечує своєчасну та в повному обсязі виплату заробітної плати працівникам підприємства, а повну відповідальність за її несвоєчасну виплату несе керівник підприємства. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивач з 03 квітня 2006 року працював в Відокремленому підрозділі «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит», про що свідчить копія трудової книжки позивача (а.с. 7). 10 листопада 2014 року позивача було звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) у звязку з переходом на пенсію, що також підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 7, 8). При цьому, згідно довідки Відокремленого підрозділу «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит» від 10 грудня 2014 року за № 492 заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] в період з 01 червня 2014 року по 30 листопада 2014 року становить 21\~981 грн. 31 коп. (а.с. 4). У відповідності до положень ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.\~ При цьому, згідно розяснень, які містяться в п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач, просить стягнути заборгованість по заробітній платі не з Відокремленого підрозділу «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит» та не з Державного підприємства «Донбасантрацит», а з відповідача, посилаючись на те, що останній є правонаступником Відокремленого підрозділу «Шахта Міусинська» Державного підприємства «Донбасантрацит». Проте, як встановлено в судовому засіданні, позивач перебував у трудових відносинах саме з Державним підприємством «Донбасантрацит», а не з відповідачем по справі. Таким чином, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо перебування позивача у трудових відносинах саме з відповідачем або, що відповідач є правонаступником Державного підприємства «Донбасантрацит», а під час розгляду справи в суді таких обставин також не встановлено, суд дійшов висновку, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не порушувало прав і законних інтересів позивача, у звязку з чим є неналежним відповідачем у даній справі. При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Крім того, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, що порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні відбулось з вини відповідача, позовні вимоги щодо стягнення як моральної шкоди, так і трьох процентів річних та інфляційних витрат також не підлягають задоволенню. Більш того, щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України слід зазначити, що вказана норма не поширюється на спірні правовідносини, які є трудовими, оскільки факт невиплати заробітної плати не є підставою для виникнення зобовязальних правовідносин за нормами ЦК України. При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч.\~3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення вказаним відповідачем прав та інтересів позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 21, 116 КЗпП України, ст.ст. 11, 509, 625 ЦК України та

Outcome: dismissed