Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця», в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні в розмірі 152712,43 грн., середній заробіток за несвоєчасну оплату заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні станом на 29.12.2017 у розмірі 127260,00 грн. Згодом подав заяву про збільшення позовних вимог, у яких просить стягнути з відповідача компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні в розмірі 152712,43 грн., середній заробіток за несвоєчасну оплату заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні станом на 04.12.2018 у розмірі 608020,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі наказу №81-к від 30.12.2008, [PERSON] був прийнятий на посаду провідного спеціаліста юридичного управління ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця». 12.05.2009 позивач був переведений на посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи управління правового забезпечення ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця». 10.06.2011 переведений на посаду начальника відділу договірної роботи управління правового забезпечення ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця». Зазначає, що робота пов`язана з представництвом інтересів в судових справах, які під час його роботи розглядались в різних областях України, в зв`язку з чим робота пов`язана з постійними відрядженнями та роботою, в тому числі і у вихідні дні. 26.09.2017 позивач подав до підприємства заяву про звільнення. Також, в заяві просив здійснити всі належні йому виплати, в тому числі компенсацію за роботу у вихідні та святкові дні. Наказом №50-к від 28.09.2017 позивач був звільнений із займаної посади з 29.09.2014 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Вказує на те, що в день звільнення з [PERSON] не було здійснено повного розрахунку відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, не виплачено компенсацію за роботу у вихідні дні. 29.09.2017 позивач звернувся з листом до підприємства з вимогою щодо виплати компенсації за роботу у вихідні дні. Однак, листом №03-06/1107 від 06.10.2017 ПрАТ «Укрпрофздровниця», який позивач отримав 18.10.2017, останнього було повідомлено про те, що компенсація за роботу у вихідні дні позивачу не буде виплачена. Вважає, що відповідач грубо порушив вимоги трудового законодавства та не виплатив у день звільнення належних коштів [PERSON] . Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 03.01.2018 відкрито провадження у цивільній справі за позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новак Р.В. 03.01.2018 у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 07.12.2018 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. Витребувано з ПАТ «Укрпрофоздоровниця»: журнал наказів про відрядження за період з квітня 2009 року по вересень 2017 року; оригінали табелів обліку робочого часу за: 04.2009 року, 08.2010 року, 10.2010 року, 11.2011 року, 12.2010 року, 01.2011 року, 02.2011 року, 03.2011 року, 05.2011 року, 07.2012 року, 09.2011 року, 11.2011 року, 01.2012 року, 05.2012 року, 07.2012 року, 10.2013 року, 12.2013 року, 02.2014 року, 03.2014 року, 04.2014 року, 05.2014 року, 06.2015 року, 09.2014 року, 11.2014 року, 01.2015 року, 02.2015 року, 03.2015 року, 04.2016 року, 06.2015 року, 10.2015 року, 12.2015 року, 03.2016 року, 05.2016 року, 08.2017 року, 01.2017 року, 02.2017 року, 03.2017 року, 04.2017 року, 09.2017 року; авансові звіти про відрядження, докази виплати добових та оплати квитків та готелю, квитки за проїзд за наказами № 51-вд від 08.04.2009, Наказ № 120-ВД від 29.07.2009, Наказ № 107-ВД від 19.08.2010, Наказ № 134-ВД від 01.10.2010, Наказ № 148-ВД від 27.10.2010, Наказ № 157-ВД від 11.11.2010, Наказ № 172-ВД від 20.12.2010, Наказ № 173-ВД від 20.12.2010, Наказ № 14-ВД від 04.02.2011, Наказ № 26-ВД від 15.03.2011, Наказ № 47-ВД, Наказ № 50-ВД від 13.05.2011, Наказ № 58-ВД від 25.05.2011, Наказ № 80-ВД від 05.0572011, Наказ № 94-ВД від 25.07.2011, Наказ № 122-ВД від 09.09.2011, Наказ № 129-ВД від 19.09.2011, Наказ № 183-ВД від 14.11.2011, Наказ № 190-ВД від 22.11.2011, Наказ № 01-ВД від 06.01.2012, Наказ № 06-ВД від 12.01.2012, Наказ № 88-ВД від 16.05.2012, Наказ № 94-ВД від 24.05.2012, Наказ № 126-ВД від 10.07.2012, Наказ № 165-ВД від 23.10.2012, Наказ № 184-ВД від 29.11.2013, Наказ № 19-ВД від 21.02.2014, Наказ № 31-ВД від 17.03.2014, Наказ № 47-ВД від 09.04.2011, Наказ № 57-ВД від 29.04.2014, Наказ № 58-ВД від 29.04.2014, Наказ № 78-ВД від 04.06.2014, Наказ № 77-ВД від 03.06.2014, Наказ № 123-ВД від 19.09.2014, Наказ № 44-ВД від 28.10.2014, Наказ № 06-ВД від 20.01.2015, Наказ № 13-ВД від 13.02.2015, Наказ № 14-ВД від 18.02.2015, Наказ № 24-ВД від 12.03.2015, Наказ № 42-ВД від 24.04.2015, Наказ № 61-ВД від 17.06.2015, Наказ № 107-ВД від 30.09.2015, Наказ № 108-ВД від 30.09.2015, Наказ № 146-ВД від 17.12.2015, Наказ № 20-ВД від 04.03.2016, Наказ № 44-ВД від 11.05.2016, Наказ № 93-ВД від 19.08.2016, Наказ № 08-ВД від 25.01.2017, Наказ № 09-ВД від 01.02.2017, Наказ № 20-ВД від 17.03.2017, Наказ № 38-ВД від 20.04.2017, Наказ № 138-ВД від 15.09.2017; Довідку про нараховану та виплачену авансові платежі та добові за відрядження за наступні місяці: 04.2009 року, 08.2010 року, 10.2010 року, 11.2010 року, 12.2010 року, 01.2011 року, 02.2011 року, 03.2011 року, 05.2011 року, 07.2011 року, 09.2011 року, 11.2011 року, 01.2012 року, 05.2012 року, 07.2012 року, 10.2012 року, 12.2013 року, 02.2014 року, 03.2014 року, 04.2014 року, 05.2014 року, 06.2014 року, 09.2014 року, 11.2014 року, 01.2015 року, 02.2015 року, 03.2015 року, 04.2015 року, 06.2015 року, 10.2015 року, 12.2015 року, 03.2016 року, 05.2016 року, 08.2016 року, 01.2017 року, 02.2017 року, 03.2017 року, 04.2017 року, 09.2017 року з детальною інформацією про вид нарахувань. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2019 закрито підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.12.2018, з викладених у позовній заяві та запереченнях на відзив підстав, та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано про те, що в день звільнення [PERSON] здійснений повний розрахунок, відповідно до вимог чинного законодавства. Вимоги позивача щодо виплати компенсації за роботу у вихідні дні вважає необґрунтованими, оскільки день вибуття у службове відрядження та день прибуття з нього вважаються днями перебування працівника у відрядженні. Тому строк відрядження, який припадає, зокрема, і на вихідні (субота, неділя) або святкові, необхідно зазначити у наказі про відрядження. За ці дні, бухгалтерією підприємства будуть нараховуватися суми добових (добові не залежать від вихідних чи робочих днів). Згідно листа Міністерства соціальної політики України («Праця і зарплата» №15 від 20.04.2016), дні відпочинку, які надаються відповідно до п. 12 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 №59, не підлягають оплаті, як і не оплачуються вихідні дні працівників. Також, в листі Міністерства соціальної політики України від 19.06.2008 №154/13/116-08 зазначено, що дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи. Всі накази, які надані позивачем до позовної заяви, свідчать про відрядження не для роботи в вихідні або святкові дні, а як дні вибуття або повернення з відрядження. В зв`язку з вищенаведеним, компенсація за роботу в ці дні позивачу не виплачується, а звідси і виплата середнього заробітку за несвоєчасну оплату заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні не можлива. Дослідивши надані учасниками процесу документи та матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі наказу № 81-к від 30.12.2008 [PERSON] був прийнятий на посаду провідного спеціаліста юридичного управління ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця», про що в трудовій книжці позивача зроблений відповідний запис. 12.05.2009 позивач був переведений на посаду головного спеціаліста відділу договірної роботи управління правового забезпечення ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця». 10.06.2011 переведений на посаду начальника відділу договірної роботи управління правового забезпечення ПрАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздровниця». Наказом №50-к від 28.09.2017 позивач був звільнений із займаної посади з 29.09.2014 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що в трудовій книжці [PERSON] , зроблений відповідний запис. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці`та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 12 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями. Згідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. В свою чергу, ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем вказані вимоги законодавства не виконані - в день звільнення позивача не здійснено повного розрахунку виплати заробітної плати. Як стверджує позивач, згідно розрахункових листів за останні два місяці, які передували звільненню (липень та серпень 2017 року), загальний розмір заборгованості відповідача по заробітній платі становить: за липень 2017 рік - 30870,93 грн., кількість відпрацьованих днів - 21 день; за серпень 2017 рік - 15791,23 грн., кількість відпрацьованих днів - 12. Кількість відпрацьованих днів за останні два місяці, які передували звільненню, становить 33 дні (21+12). 30870,93 грн. + 15791,23 грн. : 33 дні = 1414,00 грн. за один день. 1414,00 грн. х 2 (подвійний розмір) = 2828,00 грн. 2828,00 грн. х 54 (дні у вихідні та святкові) = 152712,43 грн. Таким чином, сума компенсації за роботу у вихідні та святкові дні становить 152712,43 грн. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за роботу у вихідні та святкові дні в розмірі 152712,43 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, в п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 № 348). Відповідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 за №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день встановлення рішення. Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. В зв`язку з невиплатою позивачу у строки компенсації за роботу у вихідні та святкові дні, у позивача є підстави для нарахування середнього заробітку за час затримки, а саме за період з 30.09.2017 по 04.12.2018 (430 днів у періоді). Розмір середнього заробітку за один день становить 1414,00 грн. (30870,93 грн. + 15791,23 грн. : 33 дні). Таким чином, розрахунок середнього заробітку за період з 30.09.2017 року по 04.12.2018 рік: 1414,00 грн. х 430 = 608020,00 грн. Відповідно, сума середнього заробітку за несвоєчасну оплату заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні станом на 04.12.2018 становить 608020,00 грн. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача. Зокрема, відповідачем не надано до суду доказів на спростування розрахунків наданих позивачем тощо. Перевіривши розрахунки позивача, суд вважає їх достовірними, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами, та не спростованими стороною відповідача. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за роботу у вихідні та святкові дні у розмірі 152712,43 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 608020,00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7607,32 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved