Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 15.07.2017 року між ним та відповідачем було укладено усний договір про надання послуг, згідно якого відповідач зобов`язався надати послуги з організації та забезпечення поставки автомобіля «Tesla» в строк до 01.02.2018 року, а він (позивач) зобов`язався передати відповідачу грошові кошти в сумі 90 000 доларів США в якості авансу за автомобіль. На підтвердження укладення між ними договору, відповідачем було складено розписку, в якій він підтверджує, що отримав від позивача двома частинами кошти в розмірі 90 000 доларів США, зокрема 15.07.2017 року та 09.11.2017 року. Крім того, укладаючи договір про надання послуг від 15.07.2017 року, між ними було визначено відповідальність відповідача та спосіб забезпечення виконання зобов`язання відповідачем, що підтверджується вищевказаною розпискою, в якій відповідач зазначає, що у разі не поставки автомобіля він зобов`язується повернути 90 000 доларів США та неустойку в розмірі 90 000 доларів США, а всього 180 000 доларів США. Позивач зауважує, що відповідач зареєстрований як ФОП, займається діяльністю з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів, оптовою та роздрібною торгівлею деталями та приладдям для автотранспортних засобів, іншою допоміжною діяльністю у сфері транспорту. Зазначені види діяльності відповідають фактичній діяльності відповідача і саме в зв`язку з цим їх спільні знайомі порадили йому звернутись до відповідача з питанням організації та забезпечення поставки автомобіля, оскільки відповідач успішно вже надав такі послуги спільним знайомим та йому. Як зазначає позивач, станом на момент звернення до суду відповідачем не виконані умови укладеного між ними договору про надання послуг, зокрема, відповідач не надав йому послуги із організації та забезпечення поставки автомобіля. Внаслідок невиконання відповідачем умов договору, йому (позивачу) було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 51 102,00 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 5 110 200,00 грн., що еквівалентно 180 000 доларам США, моральну шкоду в розмірі 51 102,00 грн., а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 27.05.2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.05.2019 року вжито заходів забезпечення позову у вигляді арешту на майно відповідача. 27.09.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позову, посилаючись на те, що жодного договору про надання послуг з організації та забезпечення поставки автомобіля 15.07.2017 року він з позивачем ні в усній, ні в письмовій формі не укладав. Надана розписка не підтверджує даного факту, оскільки складена 17.10.2018 року, тобто, після спливу 1 року 3 місяців від дати нібито укладеного усного договору. Зазначена розписка не відповідає формі та змісту ані договору про надання послуг, ані порядку укладення договору купівлі-продажу автомобіля, а тому посилання позивача є безпідставними. Також, є безпідставними і вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 15.09.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] по справі. У даних поясненнях представник відповідача зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів укладення 15.07.2017 року між сторонами усного договору про надання послуг з організації та забезпечення поставки автомобіля, а розписка написана відповідачем під тиском з боку позивача. Крім того представник відповідача зазначає про відсутність доказів того, що позивач мав таку значну суму готівкою. Представник відповідача наполягає на тому, що розписка не відповідає по формі та змісту ні договору про надання послу, ні договору купівлі-продажу (поставки), а тому вимоги позивача є безпідставними. Вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою з огляду на те, що відсутні докази укладення між сторонами будь-якого договору, у разі порушення зобов`язань за яким було передбачено умову про компенсацію моральної шкоди. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2020 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про відвід головуючого у справі. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розписки від 17.10.2018 року відповідач [PERSON] отримав двома частинами 15 липня та 9 листопада 2017 року гроші в сумі 90 000 доларів США від [PERSON] . Вказану суму 90 000 доларів США він отримав в якості передоплати за автомобіль «Tesla», який мав бути поставлений [PERSON] в строк до 01.02.2018 року. В разі непоставки автомобіля відповідач зобов`язується повернути вказану суму та неустойку по ній в розмірі 90 000 доларів США, а всього 180 000 доларів США в строку до 01.12.2018 року. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що умови договору про надання послуг з поставки автомобіля відповідачем не виконано. Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи, що жодного договору про надання послуг між ним та позивачем не укладалось. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. За змістом ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦПК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. За нормами ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Проаналізувавши зміст наданої розписки в сукупності з іншими наявними матеріалами, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано будь-яких доказів на укладання саме договору про надання послуг з забезпечення поставки автомобіля, оскільки такий договір відповідно до ст.ст.206, 208 ЦК України повинен бути укладений у письмовій формі. Відтак, не можливо повністю та достовірно визначити сторони, предмет, ціну договору, строки виконання договору, тобто відсутнє належне підтвердження погодження істотних умов договору про надання послуг, що є обов`язковим в силу приписів ЦК України щодо вимог до договорів про надання послуг. Надана розписка не є таким доказом, оскільки вона складена майже через півтора роки після подій, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і що він підкреслює. Також, в обґрунтування вимог, позивачем вказано, що він звернувся до відповідача, оскільки той, як фізична особа-підприємець надає послуги в сфері автомобільного транспорту. Проте, розписка складена відповідачем, як фізичною особою, а не як підприємцем. Тобто, є суттєві розбіжності щодо визначення сторони угоди. Крім того, оскільки не зрозуміло чи було позивачем укладено договір з фізичною особою, чи з фізичною особою-підприємцем, суд також звертає увагу на те, що договір між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, повинен також укладатись в письмовій формі. Під час розгляду справи стороною позивача на підтвердження вимог було надано аудіозапис розмов та роздруківку до нього. Вказані матеріали суд не може прийняти як належні та допустимі докази, оскільки неможливо достеменно встановити та ідентифікувати ані осіб, що вели розмову, ані дати проведення такого запису, ані перевірити щодо наявності чи відсутності ознак монтування тощо. Тобто, до вказаних матеріалів суд ставиться з сумнівом, а тому відхиляє їх. Представником позивача на підтвердження факту наявності у позивача суми 90 000 доларів США готівкою було надано виписку з банківського рахунку позивача. Зазначена виписка підстав для задоволення позову не дає, оскільки однозначно не свідчить про наявність такої суми у позивача саме готівкою у дати, вказані ним, як дати передання коштів. Крім того, суми, зазначені у виписці, не вказані ані у національній валюті - гривні, ані у доларах США, що не дозволяє однозначно встановити наявний розмір коштів. Крім того, надана виписка не містить зазначень зняття коштів у день передачі коштів або у дні, що передували їм. Відтак, факт наявності у позивача такої суми готівкою вказаною випискою не підтверджено. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення ним з відповідачем договору з надання послуг, а тому відсутні правові підстави для стягнення коштів з відповідача. В частині стягнення на користь позивача моральної шкоди за порушення умов договору суд також приходить до висновку про те, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки стягнення моральної шкоди в договірних правовідносинах можливо, якщо це прямо передбачено Законом або договором. Проте, суд дійшов висновку, що договір про надання послуг між позивачем та відповідачем не укладався, а Глава 63 ЦК України не передбачає стягнення моральної шкоди при невиконанні або неналежному виконанні договору про надання послуг. Інші доводи представника позивача висновки суду не спростовують і підстав для задоволення позовних вимог не дають. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено його вимоги, а тому в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Згідно з ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed