Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа: начальник вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Голотюк Андрій Валерійович, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року визнано незаконним наказ (розпорядження) начальника Вагонної дільниці Голотюка А.В. № 2115/ос від 04 листопада 2009 року про припинення трудового договору (контракту) з 15 липня 2009 року з позивачем за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та поновлено позивача на посаді провідника пасажирського вагона Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» з 15 липня 2009 року. При цьому, дане рішення ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року було залишено без змін. 05 червня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року було виконано в примусовому порядку та винесено наказ про поновлення позивача на вищезазначеній посаді. Разом з тим, позивач зазначає, що 07 та 10 червня 2014 року він звернувся до відповідача з заявою про виплату йому заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням з 15 липня 2009 року. Проте, дані заяви були залишенні відповідачем без належної відповіді. Крім того, поза своєю увагою відповідач залишив і запит представника позивача - [PERSON], в якому останній просив відповідача повідомити, яка заробітна плата була і як вона змінювалась в осіб, що перебували на посаді, яку займає позивач, починаючи з 15 липня 2009 року і по день надання відповіді. Проте, не зважаючи на протиправні дії відповідача, позивачем, на підставі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та враховуючи дані довідки, виданої Вагонною дільницею № 1 ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» позивачу щодо його заробітної плати у період з 01 січня по 14 липня 2009 року, позивачем було встановлено, що його середньомісячна заробітна плата за останні календарні місяці, що передували звільненню, становила 5 101 грн. 26 коп., а середньоденна становила 121 грн. 46 коп. На підставі вищезазначеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15 липня 2009 року по 05 червня 2014 року у розмірі 152 796 грн. 68 коп., яка була вирахувана ним шляхом множення 1 258 робочі дні у вказаний період на середньоденну заробітну плату - 121 грн. 46 коп. Крім того, позивач вважає, що оскільки відповідач не бажав добровільно виконати рішення суду та поновити його на роботі, окрім матеріальних збитків відповідач завдав позивачу ще й моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 2 000 грн. і яку також просить стягнути з відповідача на його користь. Під час розгляду справи в суді позивач зменшив позовні вимоги в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням середньоденної заробітної плати позивача - 115 грн. 83 коп., та просив стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 29 999 грн. 97 коп., яка вираховувалась та складається з: 7 413 грн. 12 коп. - за періоду часу з 05 березня 2014 року (момент допущення до негайного виконання судового рішення) по 05 червня 2014 року (фактичне виконання рішення суду); 13 088 грн. 79 коп. - за період, коли позивач дізнався про своє незаконне звільнення - 27 вересня 2013 року, та по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді - 05 березня 2014 року; 9 498 грн. 06 коп. - за періоду, який відповідає ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а саме, з 05 червня 2013 року по 27 вересня 2013 року. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та, з урахуванням прийнятої до розгляду заяви про зменшення позовних вимог, просили позов задовольнити. Представник відповідача Осьмак А.В. в судовому засіданні заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, представник зазначив, що дійсно згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір підлягає негайному виконанню, але це аж ніяк не означає, що дії по виконанню рішення про поновлення на роботі повинно відбуватися негайно після проголошення рішення незалежно від волі працівника, поновленого судом на роботі. Тобто, визнане судом право працівника на поновлення на роботі носить приватний характер, а тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. Крім того, представник наголосив, що оскільки позивач дізнався про порушення своїх прав 23 жовтня 2013 року, а звернувся до суду з позовом лише 14 червня 2014 року, останній пропустив строк для звернення до суду з вказаним позовом, а тому враховуючи положення ст. 233 КЗпП України та те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що відповідач своїми протиправними діями завдав позивачу моральних страждань, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 06 серпня 1994 року працював на посаді провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський «Південно-західної залізниці» (а.с. 6) та відповідно до наказу (розпорядження) відповідача від 04 листопада 2009 року № 2115/ос його було звільнено з займаної посади 15 липня 2009 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 12). При цьому, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2014 року наказ (розпорядження) начальника Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» від 04 листопада 2009 року № 2115/ос про звільнення [PERSON] 15 липня 2009 року з посади провідника пасажирського вагона визнано незаконним та поновлено позивача на посаді провідника пасажирського вагона Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» з 15 липня 2009 року (а.с. 15-16). Дане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року (а.с. 18-19) та відповідно до ст. 319 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) набрало законної сили. Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач серед іншого просить стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 29 999 грн. 97 коп., яка вираховувалась та складається з: 7 413 грн. 12 коп. - за періоду часу з 05 березня 2014 року (момент допущення до негайного виконання судового рішення) по 05 червня 2014 року (фактичне виконання рішення суду); 13 088 грн. 79 коп. - за період, коли позивач дізнався про своє незаконне звільнення - 27 вересня 2013 року, та по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на посаді - 05 березня 2014 року; 9 498 грн. 06 коп. - за періоду, який відповідає ч. 2 ст. 235 КЗпП України, а саме, з 05 червня 2013 року по 27 вересня 2013 року. Так, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі зазначеного та враховуючи те, що позивач при зверненні до суду з позовом про поновлення його на роботі не заявляв вимоги про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, вказане питання при ухваленні рішення 05 березня 2014 року не вирішувалось. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі зазначеного та зважаючи на те, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі та не є наслідком порушення законодавства саме про оплату праці, а також, що така вимога за правилами ст. 235 КЗпП України мала б вирішуватися судом у разі її пред'явлення одночасно з вимогою про поновлення, суд приходить до висновку, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поширюються строки, визначені ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, щодо чого не заперечував позивач та його представник, що позивач дізнався про порушення свого права одночасно з врученням йому трудової книжки - 23 жовтня 2013 року та ознайомленням з наказом про його звільнення - 30 жовтня 2013 року. Однак, не зважаючи на це, позовна заява з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у зв'язку з його незаконним звільненням, була подана до суду майже через вісім місяців по тому, а саме - 15 червня 2014 року, та більше ніж через три місяці після ухвалення судом рішення від 05 березня 2014 року про поновлення позивача на роботі. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач пропустив строк, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, перебіг якого розпочався з 23 жовтня 2013 року, і доказів на підтвердження наявності поважних причин для пропуску цього строку позивачем надано не було, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 червня 2013 року по 05 березня 2014 року у загальному розмірі 22 586 грн. 85 коп. є такими, що не підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 7 413 грн. 12 коп. слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. При цьому, виходячи зі змісту ст.ст. 24, 31, ч. 5 ст. 235 КЗпП України, ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», негайне виконання рішення суду означає обов'язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін по справі, не зважаючи на допуск Шевченківським районним судом м. Києва негайного виконання рішення суду від 05 березня 2014 року в частині поновлення відповідачем на роботі позивача, фактично його виконання було здійснено лише в примусовому порядку 05 червня 2014 року, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 11 березня 2014 року (а.с. 57) і не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. При цьому, відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. На підставі зазначеного та враховуючи те, що позивача було поновлено на роботі лише 05 червня 2014 року та враховуючи дані Довідки про заробітну плату позивача (а.с. 24), а також наведені представником позивача в заяві про зменшення позовних вимог розрахунки середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі (а.с. 108), проведені згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та перевірені в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі у розмірі 7 413 грн. 12 коп. без вирахування податків і обов'язкових платежів, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. 00 коп., завданої неправомірними діями відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку затримкою виконання рішення про поновлення на роботі позивача, останньому була завдана моральна шкода. При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу і зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, тривалість затримки виконання рішення, ступінь вини відповідача. Таким чином, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи доводи позивача обґрунтованості спричинення моральних страждань останньому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа: начальник вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» Голотюк Андрій Валерійович, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 грн. за розгляд спору майнового характеру та 243 грн. 60 грн. за розгляд спору немайнового характеру, а разом 487 грн. 20 коп. Разом з тим, щодо вимог позивача про стягнення на його користь витрат, понесених за надання правової допомоги, у розмірі 4 000 грн. 00 коп., суд вважає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували сам факт понесення таких витрат, а також законність та обґрунтованість їх розміру. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 24, 31, 233-236, 2371 КЗпП України, ст. 23 Цивільного кодексу України, ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» та

Outcome: partial