Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача. В обґрунтування позову зазначив, що 18.04.2008 між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №CM-SME302/161/2008, відповідно до якого [PERSON] отримала 400 000,00 грн. на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором договору між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» укладено Договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року. 27.05.2011 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП БАНК» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно ст.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «Кредитний портфель» права вимоги до Боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем за Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права зазначені у ст.3.3 цього Договору. Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу в порядку та на умовах, визначених цим Договором Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори, а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сцлатити на користь Продавця Винагороду. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відтак договір купівлі-продажу кредитного портфелю за своєю правовою природою є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Згідно п. 1.2 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Відтак, договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається від ступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. У супереч цього, за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011 відступлено право грошової вимоги до Боржника - [PERSON] та Поручителя [PERSON], які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає вимогам зазначеного вище Розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 р., Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та виконання Конституції України та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Відтак, у фактора були відсутні права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи/фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, в даному випадку лише в частині оспорюваної частини договору щодо відступлення права вимоги до позичальника [PERSON] та до поручителя [PERSON] щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитним договором №CM-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року та за договором поруки № SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року. Оскільки в положення Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року на час укладання сторонами цього правочину суперечили вимогам актів цивільного законодавства, а саме розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в чинній на той час редакції), то вказаний правочин в частині відступлення права вимоги до позичальника [PERSON] та до поручителя [PERSON] необхідно визнати недійсним. Таким чином позивач просить визнати недійсним без застосування наслідків недійсності правочину - Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року, укладений між Публічним акціонерним товариство «ОТП Банком» та Товариством з обмеженою відповідальністю («ОТП Факторинг Україна» у відношенні [PERSON] за кредитним договором №CM-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON]. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідачі у судове засідання не зявився, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 18.04.2008 між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №CM-SME302/161/2008, відповідно до якого [PERSON] отримала 400 000,00 грн. на споживчі цілі. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором договору між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» укладено Договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року. 27.05.2011 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП БАНК» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно ст.1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «Кредитний портфель» права вимоги до Боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем за Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права зазначені у ст.3.3 цього Договору. Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу в порядку та на умовах, визначених цим Договором Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори, а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сцлатити на користь Продавця Винагороду. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені в тому числі ч. 1 ст.203 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не повинен суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, що є обовязковою умовою чинності правочину. Відтак договір купівлі-продажу кредитного портфелю за своєю правовою природою є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Згідно п. 1.2 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Відтак, договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. У супереч цього, за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011 відступлено право грошової вимоги до Боржника - [PERSON] та Поручителя [PERSON], які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає вимогам зазначеного вище Розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Статтею 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердженого Указом Президента України від 23.11.2011 р., Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та виконання Конституції України та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Відтак, у фактора були відсутні права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи/фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, в даному випадку лише в частині оспорюваної частини договору щодо відступлення права вимоги до позичальника [PERSON] та до поручителя [PERSON] щодо сплати загальної суми заборгованості за кредитним договором №CM-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року та за договором поруки № SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 року. Оскільки в положення Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 травня 2011 року на час укладання сторонами цього правочину суперечили вимогам актів цивільного законодавства, а саме розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (в чинній на той час редакції), то вказаний правочин в частині відступлення права вимоги до позичальника [PERSON] та до поручителя [PERSON] необхідно визнати недійсним. [PERSON] України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Таким чином, на правовідносини, що виникли між сторонами розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживача. У відповідності до ч.5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Місцем проживання, оскільки споживача є Амур-Нижньодніпровський район м. Дніпропетровська, то позов подається до належного суду. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України і приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд вважає необхідним cтягнути з відповідача на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved