Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів дарування недійсними, посилаючись на те, що між позивачем та третьою особою було укладено кредитний договір по якому останній отримав грошові кошти, які своєчасно не повернув, тому позивач звернувся до суду з позовом. Рішенням суду позов задоволено та стягнуто грошові кошти. Під час виконання судового рішення було встановлено, що в божника відсутнє будь-яке майно, але в за рахунок майна майнового поручителя сума до стягнення була зменшена. [PERSON] та [PERSON] в даний час перебувають в зареєстрованому шлюбі, тому банк звернувся до суду з позовом про виділення частки із спільного майна в натурі та звернення стягнення на неї. Предметом позовних вимог є ? частина нежитлового приміщення, що розташоване в м. Черкаси вул. О.Дашкевича, 34 та належала [PERSON] на підставі рішення суду. 18 лютого 2015 року позивач отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що [PERSON] 24 жовтня 2014 року на підставі Договору дарування № 2230 та Договору дарування № 2226 відчужила спірну нерухомість своєму сину [PERSON] Позивач вважає, що Договори дарування від 24 жовтня 2014 року за № 2230 та № 2226 укладені між відповідачами [PERSON] та [PERSON] з метою уникнення від відповідальності по зобовязаннях за кредитним договором та без наміру створення реальних правових наслідків і повинні бути визнані недійсними, тому звернулись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. [PERSON], [PERSON], та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та в подальшому [PERSON] до судового засідання не зявився. [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 14 березня 2008 року між ВАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/02-2/425-08. На підставі даного кредитного договору останньому було надано кредит в сумі 145\~000 доларів США строком на 24 місяці із сплатою 13,5% річних. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 листопада 2010 року з [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість в розмірі 167\~998,16 доларів США. На виконання вказаного рішення Соснівським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист та постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції від 07 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження по його виконанню. Рішення суду боржником не виконано. Майновим поручителем боржника АТ «Житлобуд-3», за рахунок заставного майна було частково погашено заборгованість [PERSON] за тілом кредиту, внаслідок чого заборгованість стягнута за рішенням суду зменшилася та становить 107\~493,53 Долари США за тілом кредиту та 23\~223,73 Долари США за відсотками. 19 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до [PERSON] та [PERSON] з позовом про виділення в натурі належної [PERSON] ? частки у праві приватної власності на майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а саме: на нерухоме нежитлове приміщення, що розташоване в м. Черкаси, вул. О. Дашковича 37, а також звернути стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. 21 листопада 2014 року [PERSON] подав уточнену позовну заяву з-приводу місця знаходження спірного майна, та вказав адресу: м. Черкаси, вул. О. Дашковича 34. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 31 березня 2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Згідно договору дарування нежитлових приміщень від 24 жовтня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] нежитлові приміщення І поверху (аптека), а саме приміщення з № 42-1 по № 42-14, що розташоване в будинку № 34 по вул. О. Дашковича у м. Черкаси. Згідно договору дарування нежитлових приміщень від 24 жовтня 2014 року [PERSON] подарувала [PERSON] вбудовано-прибудоване приміщення 1-го поверху житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями, приміщення 1 поверху (банк), в житловому будинку літ. А VІІІ № 39, а саме: приміщення з № 1 по № 8, приміщення підвалу V, VІ, VІІ, VІІІ, ІХ, Х, що розташоване в будинку № 34 по вул. О. Дашковича у м. Черкаси. 25 вересня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] Аваль» Черкаська обласна дирекція було укладено договір оренди нежилих приміщень № 10/С-24-102-1/157, за яким [PERSON] передала ПАТ «[PERSON] Аваль» Черкаська обласна дирекція в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. О.Дашковича 34 на першому поверсі 9 поверхового цегляного приміщення, літера А-VІІІ, який діє на даний час, що сторонами в судовому засіданні не оспорюються. Таким чином, в своєму позові, позивач вказує, що вище зазначені договори дарування необхідно визнати фіктивними, виходячи з того, що після укладення оспорюваних договорів дарування та зміни власника приміщень жодна із сторін вчинених правочинів не звернулась до орендаря з питанням про внесення змін до діючого договору оренди чи укладення нового щодо заміни орендодавця та банківських реквізитів для оплати оренди. Тому [PERSON] та [PERSON] не мали на меті отримати реальні наслідки оспорюваного правочину, у тому числі щодо переходу до обдарованого усіх прав та обовязків орендодавця, які несе в собі договір оренди від 29 вересня 2011 року № 10/С-24-102-1/157. Відповідно до вимог ст. 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14 викладено наступну правову позицію з зазначенням, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У ч.2 ст. 360-7 ЦПК України вказано, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має врахувати іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В даному випадку позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність факту передачі майна від дарувателя [PERSON], до обдарованого [PERSON] Посилання в даному випадку позивача на наявність укладеного ще у вересні 2011 року договору оренди із [PERSON], є безпідставним, оскільки наявність у сторін орендованих правовідносин не може спростувати факту передачі нерухомого майна новому власнику. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed