Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» про встановлення факту, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивував тим, що Він, працював в АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступником, якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», на посаді начальника управління по роботі з кадрами департаменту персоналу. Протягом 2008-2009 років він виконував додаткову роботу директора департаменту персоналу без звільнення від своєї основної роботи. Однак, при звільненні, позивач недоотримав доплату у розмірі 100% окладу за 25 робочих днів суміщення за період 2008-2009 року, що складає 36369,98 грн. З урахуванням індексу інфляції сума боргу складає 47686,46 грн. Середня заробітна плата позивача за два останні місяці становила 6764 грн. На момент подачі заяви банк має затримку за розрахунком з позивачем по заробітній платні, тобто за 55 місяців, що становить 372020,00 грн. В ході розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та просив встановити факт виконання позивачем обов'язків тимчасово відсутнього працівника (директора департаменту персоналу) без звільнення від основної роботи, стягнути з відповідача на його користь 60324,95 грн. доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника з урахуванням компенсації за порушення строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 385938,25 грн. В судовому засіданні позивач та його представник, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з наведених у ньому підстав з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Крім того, представник позивача просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був прийнятий в ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» на посаду провідного спеціаліста відділу супроводження діяльності підрозділів департаменту персоналу з 24.11.2004. З 03.01.2008 [PERSON] був переведений на посаду начальника управління по роботі з кадрами департаменту персоналу. При звільненні позивача з посади начальника управління роботи з кадрами департаменту персоналу з 04.12.2009 за угодою сторін, п.1. ст. 36 КЗпП України, між ПАТКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та [PERSON] 23.11.2009 було укладено угоду про припинення трудових відносин. Пунктом 2 угоди встановлено, що роботодавець виплачує працівникові всю заробітну плату та інші пов'язані з трудовими відносинами виплати за весь період роботи по останній день роботи включно, у т.ч. компенсацію за всі невикористані дні відпустки та інші компенсації, на які працівник має право відносно до чинного законодавства України». Крім того, додатково до цього роботодавець відповідно до п. 3 угоди зобов'язується виплатити також додаткову компенсацію [PERSON] в сумі еквівалентній 3 (трьом) заробітним платам працівника. Відповідно до довідок, наданих суду, та індивідуального розрахунку, розмір вказаної компенсації, виплаченої [PERSON] становить 20292,00 грн. Пунктом 6 угоди встановлено, що «Шляхом підписання цієї угоди працівник стверджує, що він не має ніяких претензій до роботодавця». Підписавши угоду про припинення трудових відносин від 23.11.2009 позивач підтвердив, що йому належним чином виплачено всі компенсації, що передбачені чинним законодавством України та погодився з розміром таких виплат. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі N 1-5/2012 вирішено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 про практику застосування судами законодавства про оплату праці, суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові. З матеріалів справи, а саме з позовної заяви, вбачається, що позивачу стало відомо про його звільнення та про проведення розрахунку при звільненні щонайменше 23.11.2009. Крім того, слід зазначити, що при проведенні зазначеного розрахунку, у позивача не було претензій до відповідача. З позовом про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, позивач звернувся до суду лише 04.07.2014, тобто аж через 4 роки та 7 місяців, пропустивши строк позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача в судовому засіданні заявляв про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 233 КЗпП України. При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності. Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші доводи позивача щодо стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлення факту. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представником відповідача було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України та ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed