Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування від [PERSON] як добросовісного набувача, на користь співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] приміщення в підвалі з № 18-1 по № 18-10 включно, загальною площею 208,0 кв. м. за адресою: [ADDRESS]. Позивач мотивує свої вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира № [ADDRESS] та одночасно вона є співвласником допоміжних приміщень підвального поверху вказаного будинку. Будинок [ADDRESS] має підвальний поверх, який складається з допоміжних приміщень, в яких розташовано інженерне обладнання для забезпечення його експлуатації (стояки систем трубопроводів опалення, каналізації та водопостачання), без доступу до яких експлуатація будинку неможлива. Рішенням Миколаївської міської ради від 17.11.2005 року за № 37/13 надано дозвіл на приватизацію житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. На підставі договору купівлі продажу від 11.05.2016 року [PERSON] придбав 428/100 частки вищевказаного нежитлового приміщення, а саме підвалу першого поверху, сходинкових клітин, загальною площею 486,3 кв. м. Вважає, що має право звернення до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння відповідача спірних допоміжних приміщень з власної волі. Від відповідача фізичної особи-підприємця [PERSON] до суду надійшли заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що позивач помилково вважає допоміжними приміщеннями належні відповідачу на праві власності 428/100 часток нежитлового приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], а тому помилково робить висновок про те, що вона є співвласником придбаних за договором купівлі-продажу нежитлових приміщень. Позивачка повинна була довідатися ще 05.12.2004 року про порушення свого права на нежитлові приміщення та про особу, яка його порушила, коли власноручно надала Фонду комунальної власності Миколаївської міської ради письмову згоду на передачу йому в оренду з подальшим викупом вказаного нежитлового приміщення. У звязку з чим просить суд застосувати строки позовної давності. Від третьої особи - Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради надійшли заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач заперечує проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2006 року ФОП [PERSON] придбав у власність нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] та є власником цих приміщень на теперішній час. На даний час рішення Миколаївської міської ради № 37/13 від 17.11.2005, яким ФОП [PERSON] надано дозвіл на приватизацію нежитлових підвальних приміщень по [ADDRESS] та договір купівлі-продажу комунального майна, укладений між фондом комунальної власності міської ради та [PERSON] від 11.05.2006 не скасовані та не визнані судом незаконними. Твердження позивачки про те, що їй стало відомо [PERSON] надано дозвіл на приватизацію нежитлових приміщень лише в липні 2015 року, є хибним та суперечливим, оскільки в інформації, що міститься в погодженні мешканців житлового будинку по [ADDRESS] на укладення договору оренди з приватним підприємцем [PERSON] щодо вищезазначених приміщень та їх подальшу приватизацію від 28.04.2006 року, де [PERSON] поставлено підпис в знак погодження. У звязку з чим, вважають за необхідним застосувати строки позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності не зявившихся сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову та пояснень представника позивача та представника відповідача наданих у судовому засіданні. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради депутатів трудящих від 25.12.1962 року № 1862 затверджено акт державного приймання в експлуатацію квартири № 16 житлового будинку № 2 в квартирі [ADDRESS]. [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.11.1998 року виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду та зареєстрованому в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 18293 від 11.12.1998 року. Згідно рішення Миколаївської міської ради № 37/13 від 17.11.2005 року внесено до рішення Миколаївської міської ради від 26.04.2000 року № 18/7 «Про виконання програми приватизації комунального майна м. Миколаєва затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження програми приватизації на 2000-2002 роки» доповнення, а саме перелік обєктів групи А комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва, що підлягають приватизації способом «викуп» згідно з додатком до рішення ММР від 17.11.2015 року у тому числі нежитлові приміщення (підвал), які розташовані за адресою: [ADDRESS]. До Фонду комунальної власності міської ради 28.04.2016 року надано погодження мешканців будинку по [ADDRESS] на укладення договору оренди на зазначене приміщення та їх подальшу приватизацію (а.с 17). Відповідно до договору купівлі продажу комунального майна від 11.05.2006 року укладеного між Фондом комунальної власності міської ради з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони про передання у власність комунального майна 428/100 часток нежитлового приміщення, які знаходяться за адресою: [ADDRESS], який складається з нежитлових приміщень підвалу першого поверху, сходинкових клітин, загальною площею 486,3 кв. м. в житловому будинку літ. А-5. За згодою сторін в користування покупця переходять нежитлові приміщення в підвалі з № 18-1 по 18-10 включно, загальною площею 208,0 кв. м., та посвідченим нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С.М. та зареєстрованому в реєстрі за № 1088, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого 11.05.2006 року (а.с 86), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, сформованого 19.05.2006 року (а.с. 87), актом передачі майна від 12.05.2006 року (а.с. 84). Відповідно до листа наданого першим заступником міського голови [PERSON] виконавчого комітету Миколаївської міської ради № П-148/у02020309 від 13.07.2015, зазначено, що 21.03.2005 року ФОП [PERSON] укладено договір оренди з Фондом комунальної власності міської ради на нежитлові підвальні приміщення по [ADDRESS]. На час укладення договору оренди та приватизації зазначених приміщень, згідно з технічним паспортом, виготовленим КП ММБТІ, підвальні приміщення зазначені як основні нежитлові приміщення (а.с. 23). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. За принциповими положеннями ст. 12 ЦПК України, які встановлюють змагальність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. З ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Імперативними приписами ст. 41 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Відповідно до положень ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Згідно з положеннями ст.388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем майна та котра набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч.1 ст.216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом предявлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст.ст.387 та 388 ЦК. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені ст.ст.387 та 388 ЦК, зокрема чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. Зазначені правові позиції висловлені у Постановах ВСУ №6-136цс12, №6-327цс15, №6-140цс14. Продавцем за договором купівлі-продажу комунального майна від 11.05.2006 виступив Фонд комунальної власності міської ради. В абзаці другому пункту 1.1 договору купівлі-продажу комунального майна від 11.05.2006 року, зазначено: «Вищевказане нерухоме майно належить Продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 24 лютого 2006 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 24.02.2006 року за реєстраційним № 2513.». Згідно зі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх припущень про те, що Фонд комунальної власності міської ради на момент відчуження нежитлових приміщень підвалу не був їх власником. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 330 ЦК України, у відповідності з якою якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Позивач вважає, що відповідачем нежитлові приміщення підвалу за відплатним договором (за договором купівлі-продажу комунального майна від 11.05.2006року) придбані в особи, яка не мала права відчужувати вказані нежитлові приміщення, і що нежитлові приміщення вибули з володіння позивача не з її волі іншим шляхом. Разом з цим, позивач не надав доказів на підтвердження своїх доводів про те, що Фонд комунальної власності міської ради не мав права 11.05.2006 року відчужувати нежитлові приміщення. Натомість, існують докази наявності у Фонду комунальної власності міської ради станом на 11.05.2006 року права відчужувати нежитлові приміщення підвалу, про які веде мову позивач, а саме: рішення Миколаївської міської ради від 17.11.2005 № 37-13 «Про внесення доповнення до рішення міської ради від 26.04.2000 № 18/7 «Про виконання Програми приватизації комунального майна м. Миколаєва, затвердження звіту про використання коштів позабюджетного фонду приватизації за 1999 рік та затвердження Програми приватизації на 2000-2002 роки»», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 24.02.2006 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 24.02.2006 за p. № 2513; договір купівлі-продажу комунального майна від 11.05.2006 року, що посвідчено нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Матковою Світланою Михайлівною 11.05.2006 року. Крім того, до Фонду комунальної власності міської ради надано погодження мешканців житлового будинку [ADDRESS] на укладення договору оренди на зазначені приміщення та їх приватизацію, позивач власноруч поставила свій підпис, чим надала згоду на передачу відповідачу в оренду з подальшим викупом нежитлових приміщень підвалу. Вказані рішення та договір не оспорювались у встановленому законом порядку, є чинними, відповідно й право власності на спірні приміщення набуто відповідачем на законних підставах. Також варто зазначити, що позивач безпідставно посилається на технічний паспорт часів УРСР, виданий на будинок [ADDRESS], в той час як на нежитлові приміщення, придбані відповідачем, і витребування яких є предметом позову, є свій технічний паспорт, і вказані нежитлові приміщення знаходяться не у будинку [ADDRESS], а у будинку [ADDRESS]. До того ж, позивач не надав доказів зміни нумерації будинку [ADDRESS] на [ADDRESS]. До позовної заяви долучено лист виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.10.2015 № П-211/02020309, в якому зазначається, що назву вул. Жовтнева було змінено на пр. Жовтневий, а ось для отримання інформації стосовно зміни нумерації будинку [ADDRESS] на [ADDRESS] заявнику було рекомендовано звернутись до Державного архіву Миколаївської області. У підписаному першим заступником міського голови [PERSON] листі виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16.09.2015 № П-187/02020309 «Про надання інформації з питань приватизації нежитлових приміщень по [ADDRESS] зазначено, що на момент проведення інвентаризації, дані приміщення визначені як основні та виготовлено технічний паспорт на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 208.0 кв. м.. Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 16.02.2018 року на громадський будинок нежитлові приміщення [ADDRESS] належать на праві власності [PERSON]. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вимогами статей 78, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed