Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно стягнутих грошових коштів, припинення утримань з заробітної плати. В уточненій позовній заяві просить припинити утримання їз його заробітної плати відповідно до наказу начальника ВП «Харківської вагонної дільниці №1» від 26.01.2010 року за №194, згідно з яким підлягає стягненню 26 374 грн. 26 коп.; припинити утримання їз його заробітної плати, що належить до стягнення на підставі заяви його дружини грошових коштів у розмірі 39 841 грн. 93 коп.; стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 32 606 грн. 27 коп., а також витрати по оплаті судового збору. В обґрунтування позову посилається на те, що до нього, як до провідника пасажирських вагонів, за перевезення безквіткових пасажирів на території Російської Федерації неодноразово застосовувались штрафні санкції та провадились утримання їз заробітної плати лише на підставі наказу начальника, без його - позивача - письмової згоди на проведення таких утримань, а також у розмірі, більшому середньомісячного заробітку, чим порушені вимоги трудового законодавства, зокрема, ст. 130,132, 136 КЗпП України. Факт неправомірного проведення утримань з його заробітної плати підтверджується результатами перевірки територіальної державної інспекції праці у Харківській області. В судовому засідання представник позивача [PERSON] уточнену позовну заяву підтримала, пославшись на вищезазначені обставини.. Представник відповідача Дерев’янко Д.С. подав письмові заперечення проти позову, посилаючись на правомірність проведення утримань з заробітної плати позивача. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню на підставі наступного. Позивач з 1991 року працює провідником пасажирських вагонів Відокремленого підрозділу «Харківська вагонна дільниця №1» Державного підприємства «Південна залізниця», у період з 2009 по 2012 р.р. обслуговував міжнародний державний поїзд сполученням «Харків-Владивосток». Даний факт визнано обома сторонами. У відшкодування завданих Відокремленому підрозділу «Харківська вагонна дільниця №1» збитків внаслідок сплати штрафних санкцій за безквіткове перевезення позивачем пасажирів їз його заробітної плати провадяться утримання грошових коштів: за наказом начальника ВП «Харківської вагонної дільниці №1» від 26.01.2010 року за №194 підлягає стягненню 26 374 грн. 26 коп.; та без видання наказу, на підставі заяви дружини позивача про проведення утримань - 39 841 грн. 93 коп. Стягнення вказаних грошових коштів триває з 2010 року по час звернення позивача до суду. Середньомісячний заробіток позивача згідно наданих довідок становив у 2009 році -2597, 10 грн, у 2011 році - 3137, 30 грн, у 2012 році - 3838, 85 грн. Позивач звертався до керівництва, органів прокуратури, а також до територіальної державної інспекції праці у Харківській області з заявами щодо неправомірних утримань з його заробітної плати. Листом начальника пасажирської служби ДП «Південна залізниця» № Л-05-09/815 від 04.03.2014 року позивача повідомлено про те, що перевіркою його звернення виявлені порушення трудового законодавства при здійсненні стягнень з його заробітної плати, та начальнику вагонної дільниці рекомендовано привести стягнення їз заробітної плати у відповідність до вимог законодавства. Як вбачається з листа територіальної державної інспекції праці у Харківській області № 01-19-4243 від 22.05.2014 року в ході проведеної перевірки за скаргою позивача дотримання трудового законодавства ВП «Харківської вагонної дільниці №1» встановлено, що відрахування їз заробітної плати позивача проводяться з порушенням вимог статей 127, 132, 134 КЗпПУ. Наказами №3291 від 23.12.2009 року, №194 від 26.01.2010 року, № 1141 від 18.05.2011 року, №2894 від 24.12.2012 року з метою відшкодування матеріальних збитків згідно рахунків по економічній відповідальності за провіз безквиткових пасажирів, надлишкової ручної поклажі, неоформленого багажу, грузобагажу та на передачу для реалізації місць в пасажирських поїздах сполученням між державами-учасниками Співдружності призначено утримати з заробітної плати позивача грошові кошти в розмірі 2 597, 10 грн., 26 374, 26 грн., 3 137, 30 грн., 1 724,84 грн. відповідно, на загальну суму 33 833, 50 грн. Станом на момент проведення перевірки з заробітної плати позивача утримано за період з січня 2010 року по квітень 2014 року включно грошові кошти в розмірі 38 875, 89 грн. Наказом № 194 від 26.01.2010 року передбачено утримати з заробітної плати позивача грошові кошти в розмірі 26 374, 26 грн., що перевищує середній місячний заробіток позивача, чим порушено вимоги частини 3 статті 136 КЗпПУ, та позивачу рекомендовано звернутися до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати відповідно до ст. 233 КЗпП України без обмеження будь-яким строком. Статтею 127 КЗпП України передбачено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема, при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Як зазначено у статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Оскільки підстави для покладання на позивача повної матеріальної відповідальності згідно з переліком, наведеним у статті 134 КЗпП України, відсутні, письмової згоди на проведення якихось утримань з його заробітної плати за наказами №194 від 26 січня 2010 року у розмірі 26 374 грн. 26 грн. та за заявою своєї дружини у розмірі 39 841 грн. він не надавав, вказані суми перевищують його середньомісячний заробіток, що підтверджено вищенаведеними висновками територіальної державної інспекції праці у Харківській області, суд приходить до висновку, що утримання з заробітної плати позивача вказаних сум провадяться без законних підстав, а тому позовні вимоги про припинення вказаних утримань є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Надані позивачем вищенаведені докази неправомірності проведення вказаних утримань з заробітної плати відповідач не спростував. Відповідно до наказу № 3291 від 23.12.2009 року із заробітної плати позивача утримано 2 597, 10 грн, відповідно до наказу № 1141 від ' 8.05.2011 року - 3 137, 30 грн; відповідно до наказу № 2894 від 24.12.2012 року - 1 724, 84 грн., що становить загальну суму 7 459 грн. 24 коп. Правомірність утримань вказаних сум їз заробітної плати, яка проведена в межах середньомісячного заробітку, позивач не оспорює та погоджується з цими утриманнями. Оскільки за період з 2010 по 2013 р.р. із заробітної плати позивача утримано 38 875, 89 грн., а сума 7 459 грн. 24 коп. утримана на правових підставах, та за травень 2014 року їз заробітної плати позивача утримано 168 грн. 22 коп., за червень 2014 року - 495, 40 грн, липень 2014 року - 271, 80 грн, серпень 2014 року - 254, 20 грн., суд приходить до висновку, що їз заробітної плати позивача незаконно утримано 32 606, 27 грн.: 38 875, 89 грн. - 7 459 грн. 24 коп.+ 168 грн. 22 коп. + 495, 40 грн.+271, 80 грн. + 254, 20 грн.= 32 606, 27 грн. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Оскільки грошові кошти у розмірі 32 606 грн. 27 коп. утримані з заробітної плати позивача та набути відповідачем безпідставно, позовні вимоги про стягнення з відповідача вказаної суми підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно також стягнути судовий збір в сумі 326 грн. 06 коп. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved