Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору позики недійсним посилаючись на те, що в січні 2015 року вона випадково дізналась, що Шевченківський районний суд м. Чернівці відкрив провадження по справі №727/256/15-ц за позовом [PERSON] до її чоловіка - [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Згідно з позовною заявою між [PERSON] та [PERSON] 09 квітня 2011 року було укладено в письмовій формі договір позики (у вигляді розписки), згідно з яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в іноземній валюті, а саме в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно на дату надання позики сумі 159 200 грн. по курсу НБУ, які [PERSON] зобов'язався повернути позикодавцеві до 09.04.2012 року. Крім того, даним договором позики [PERSON] до повного погашення боргу добровільно передав [PERSON] в заставу зареєстрований за ним транспортний засіб марки RENAULT - MAGNUM, держ. номер [NUMBER]. Вважала, що такими діями відповідачів були порушені її права з наступних підстав. З 1996 року вона перебуває в шлюбі з відповідачем [PERSON], веде з ним спільне господарство. 21 серпня 2009 року вони разом за спільні сімейні грошові кошти придбали транспортний засіб марки : RENAULT - MAGNUM держ. номер [NUMBER], який був зареєстрований в ВРЕР УДАЇ УМВС України в Чернівецькій області на чоловіка. Транспортний засіб придбавався ними спільно з метою подальшої експлуатації - здійснення вантажних перевезень або здачі в оренду для отримання грошових коштів на сімейні потреби. Як тепер вона дізналась від чоловіка, останній, керуючи в Польщі вищезазначеним автомобілем, вчинив ДТП, в результаті якого було пошкоджено цей автомобіль та вантаж, який перевозився. З метою розрахуватись за пошкоджений вантаж та на ремонт їх автомобіля чоловік позичив без її згоди у [PERSON] грошові кошти в сумі 20 000 доларів США і надав останньому розписку та в заставу автомобіль. [PERSON] позичаючи грошові кошти в сумі 20 000 доларів США у [PERSON] на ремонт пошкодженого автомобіля, який був придбаний в шлюбі і є відповідно спільним майном подружжя, а тому саме для використання в інтересах сім'ї, створив для неї також обов'язки згідно з договором позики, який він уклав. Але оскільки цей правочин суперечить вимогам ст. 65 СК України, вважала, що на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України договір позики має бути визнаний недійсним, оскільки на укладення цього правочину нею письмова згода не надавалась. А тому просила визнати цей договір позики недійсним. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини викладені в позовній заяві, за винятком позивача, яка в судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США у [PERSON] не позичав, а був йому винен в зв'язку з заподіянням шкоди. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов визнали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені у власних письмових поясненнях і зокрема щодо того, що [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США у [PERSON] не позичав, а був йому винен в зв'язку з заподіянням шкоди. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені у власних запереченнях. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що позивач з 1996 року перебуває в шлюбі з відповідачем [PERSON] \\ а.с. 6 \\. 21 серпня 2009 року вони разом за спільні сімейні грошові кошти придбали транспортний засіб марки : RENAULT - MAGNUM держ. номер [NUMBER], який був зареєстрований в ВРЕР УДАЇ УМВС України в Чернівецькій області на [PERSON] Транспортний засіб придбавався ними спільно з метою подальшої експлуатації - здійснення вантажних перевезень або здачі в оренду для отримання грошових коштів на сімейні потреби \\ а.с. 22 \\. 09 квітня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено в письмовій формі договір позики, згідно з яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в іноземній валюті, а саме в сумі 20 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути позикодавцеві до 09.04.2012 року \\ а.с. 7 \\. Крім цього в розписці було зазначено, що [PERSON] до повного погашення боргу добровільно передав [PERSON] в заставу зареєстрований за ним транспортний засіб марки RENAULT - MAGNUM, держ. номер [NUMBER]. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1 та 2 ст. 65 СК України передбачено, що дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі побутового. Відповідно до частини 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. На думку суду в порушення ст.ст. 58, 59 ЦПК України позивачем у позовній заяві не наведено жодного належного та допустимого доказу про те, що відповідачі по справі незаконно, без відповідної правової підстави уклали договір позики, чим порушили її право на спільне майно подружжя, тобто має місце не обґрунтованість позовних вимог. Зокрема, позивачем не надано будь-яких доказів про те, що договір позики був укладений [PERSON] в інтересах сім'ї, а одержані кошти за вказаним договором були використані на її потреби, тобто у позивача [PERSON] відсутні підстави стверджувати, що договір позики, укладений її чоловіком [PERSON] створює для неї обов'язки за вказаним договором. У розписках відповідача [PERSON] про позику коштів та його довіреності на право розпорядження належному йому транспортного засобу про інтереси сім'ї не згадується. Про відсутність інтересів сім'ї свідчать також і доводи позивача про те, що з моменту укладення договору позики (9 квітня 2011 року) їй не було відомо про даний факт, і лише випадково вона дізналася про це в січні 2015 року після відкриття провадження по іншій справі. Це спростовує доводи позивача про те, що позичені кошти витрачені на потреби сім'ї оскільки позивачу упродовж майже чотирьох років не було відомо на які потреби і в якому розмірі витрачалися її чоловіком позичені за договором позики кошти. Доказів про те, що буцімто позичені кошти були витрачені на розрахунок за пошкоджений вантаж та на ремонт спірного автомобіля після ДТП, позивачем також не надано. З наведеного слідує, що відповідач [PERSON] уклав договір позики не в інтересах сім'ї, а в особистих інтересах, у зв'язку з чим права і обов'язки за договором позики на позивача не поширюються і його права на спільну сумісну власність в даному випадку не порушуються. Отже, обов'язок повернення позичених відповідачем коштів лежить лише на позичальнику, а позивача солідарний обов'язок повернення коштів в даному випадку не стосується. Крім того сама позивач та відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що останній кошти в сумі 20 000 доларів США у [PERSON] не позичав, а був йому винен в зв'язку з заподіянням шкоди. Також всі сторони в судовому засіданні підтвердили, що в 2011 році відповідач [PERSON] керуючи автомобілем RENAULT - MAGNUM держ. номер [NUMBER] в Польщі ДТП не вчиняв, автомобіль та вантаж, який перевозився, не пошкоджував. Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] при укладенні договору позики передав відповідачу [PERSON] в заставу майно, що перебуває у спільній сумісній власності (транспортний засіб) без її письмової згоди, тим самим порушив ч. 3 ст.65 CK України, тобто її право на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно з ст.ст. 557, 585 ЦК України моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, між відповідачами [PERSON] і [PERSON] при укладенні договору позики від 9 квітня 2011 року договір застави транспортного засобу, який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не укладався, реєстрація застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна не проводилася, а тому і правових наслідків для позивача договір позики в цій частині не створює, оскільки він не породжує для сторін права та обов'язки. Письмова розписка відповідача [PERSON] не є договором застави, а є лише його намірами щодо забезпечення виконання зобов'язання і в усякому разі не є формою розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Більш того, спірний транспортний засіб позичальник [PERSON] фактично позикодавцю не передав, він перебуває на обліку за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕР для обслуговування м. Чернівці при УДАІ УМВС України в Чернівецькій області до цього часу і з моменту укладення договору позики (майже чотири роки) використовується подружжям Черкез для здійснення вантажних перевезень або здачі в оренду з метою отримання грошових коштів на сімейні потреби. Наведені факти спростовують доводи позивача про те, що нібито застава транспортного засобу без письмової згоди порушує її права та створює обов'язки згідно з договором позики. За таких обставин на думку суду в задоволенні позову має бути відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed