Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що з 19.07.2019 року позивач був прийнятий на роботу до ДП «Науково-дослідний інститут «КВАНТ» на посаду інженера -програміста першої категорії до відділу № 9 НДВ-2 по страховому трудовому договору по 31.12.2019 року. Надалі, позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади за власним бажанням, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Водночас, наказом від 18.12.2020 року №381-к/тр «Про звільнення [PERSON] » вирішено виплатити [PERSON] компенсацію за 20 календарних днів (невикористаної щорічної відпустки та заробітну плату за 22 відпрацьовані дні у грудні 2020 року, згідно табеля обліку використання робочого часу. Однак, компенсацію за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та заробітну плату за 22 відпрацьовані дні у грудні 2020 року, згідно табеля обліку використання робочого часу, [PERSON] . Державне підприємство «Науково- дослідний інститут «КВАНТ» не виплатило. Згідно розрахункового листка відповідача за листопад 2020 року, борг за підприємством по сплаті заробітної плати на кінець місяця становив 202 577 грн. 49 коп. Таким чином, за підрахунками позивача відповідач зобов`язаний був йому сплатити при звільненні 240 557, 49 грн., що складається з боргу підприємства перед позивачем - 202 577 грн. 49 коп.; заробітної плати за грудень - 20 0000 грн.; суми невикористаної щорічної відпустки за 20 календарних днів -18 000 грн., водночас, станом на час звернення до суду з вказаним позовом належні суми позивачу не сплачені. Також, оскільки відповідач здійснив затримку розрахунку щонайменше на 2 (два) місяці, позивач вважає за доцільне стягнути з підприємства на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 40 000 грн. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 09.03.2021 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Відповідач по справі повідомлений судом про розгляд даного провадження належним чином, про що свідчить відмітка уповноваженої особи на рекомендованому повідомленні про вручення поштової кореспонденції суду. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.178, 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що Наказом № 213-к від 19.07.2019 року [PERSON] був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «КВАНТ», на посаду інженера- програміста першої категорії до відділу № 9 НДВ-2 по страховому трудовому договору по 31 грудня 2019 року. Наказом № 384-к від 18.12.2019 року було продовжено дію строкового трудового договору в інтересах працівника, на невизначений строк, п.1 ст. 39-1 Кодексу законів України про працю, на посаді інженера -програміста першої категорії відділу №9 НДВ-2. Наказом від 18.12.2020 року №381-к/тр «Про звільнення [PERSON] » звільнено [PERSON] , інженера-програміста 1 категорії відділу № 9 НДВ-2 з 31 грудня 2020 року за власним бажанням, ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України. Водночас, Наказом від 18.12.2020 року №381-к/тр «Про звільнення [PERSON] » вирішено виплатити [PERSON] компенсацію за 20 календарних днів (невикористаної щорічної відпустки та заробітну плату за 22 відпрацьовані дні у грудні 2020 року, згідно табеля обліку використання робочого часу. Згідно з довідкою ДП «НДІ «Квант» від 15 лютого 2021 року, виданої [PERSON] , який працював в ДП «НДІ «Квант» з 22.07.2019 року, вказано, що заробітна плата позивача, що передувала звільненню, за жовтень 2020 р. склала 20 000, 00 грн., листопад 2020 р. склала 20 000, 00 грн. Як вбачається з розрахункового листка відповідача за листопад 2020 року борг відповідача перед позивачем по сплаті заробітної плати на кінець місяця становив 202 577 грн. 49 коп. Відомостей про виплату відповідачем заборгованості із заробітної плати [PERSON] суду не надано. Так, положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог та підтверджують наявність заборгованості підприємства з виплати сум належних до виплати позивачу, водночас з 31.12.2020 року відповідачем не виплачено позивачу жодних сум, що належать до виплати при звільненні, а відтак суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 240 557, 49 грн. Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Статтею 27 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так, згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.1999 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), далі - Порядок. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати позивача буде жовтень- листопад 2020 року, за який позивачу було нараховано заробітну плату в наступних розмірах: за жовтень 2020 р. - 20 000, 00 грн., листопад 2020 р. - 20 000, 00 грн. Кількість відпрацьованих днів 42 (сорок два). Отже, середньоденна заробітна плата складає: 20 000, 00 грн. + 20 000, 00 грн./42 робочі дні = 952, 38 грн. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунок. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачений прямий обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Отже, не проведення розрахунку з працівником у зазначені строки в свою чергу є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, з огляду на зазначені вище обставини та заявлені позивачем вимоги, здійснивши перерахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31.12.2020 по 24.02.2021 (час звернення з позовом), суд дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає (952, 38 (середньоденна заробітна плата) * 37 (робочих днів затримки розрахунку) = 35 238, 06 грн. Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази не виплати йому заробітної плати, а також затримки розрахунку при звільненні, суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію, щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 757, 96 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial