Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення единоразової допомоги при виході на пенсію та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, вказуючи, що він з 1971 по 1999 перебував в трудових відносинах з ВАТ шахта «Комуніст» ДХК «Жовтеньвугілля», правонаступником по всім правам та обов'язках якого, є Державне підприємство «Шахтарськантрацит»). В 1999 році, він звільнився з підприємства на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з виходом на пенсію за віком. 12.11.1999р. відповідачем було видано наказ «Про переведення; про звільнення» № 547/к відповідно до якого, він був звільнений з підприємства, а відповідач повинен був виплатити йому единоразову допомогу за неперервний стаж роботи на шахті «Комуніст» в розмірі тримісячного середнього заробітку. Відповідно до довідки про заробітну плату № 183 від 20.09.2013 наданої відповідачем його середня заробітна плата на момент звільнення складала 615, 75грн., яка вирахувана за формулою 615,75 = (574,65 (заробітна плата за вересень 1999 року) + 656,84 (заробітна плата за жовтень 1999 року) / 2. Таким чином, сума единоразової допомоги, яку відповідач повинен був йому сплатити при звільненні становить 1 847, 24 грн. Таким чином, у зв'язку з неповним розрахунком заборгованість відповідача по сплаті йому единоразової допомоги при виході на пенсію становить 1 847, 24 грн. Станом на 21.10.2013 сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 12.11.1999 становить 102214, 50грн. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку вирахувана за формулою 102 214, 50 = 615, 75 (середня заробітна плата на 12.11.1999) х 166 (кількість повних місяців, починаючи з дати звільнення). Просить стягнути з Державного підприємства «Шахтарськантрацит», заборгованість зі сплати єдино разової допомоги при виході на пенсію у розмірі 1 847, 24 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 102 214, 50 грн. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засіданні не з»явився, але надав суду заперечення в якому вказав, що просить справу розглядати в їх відсутність, а також вказав, що вони заперечують проти задоволення позову, оскільки до 2003 року единоразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно діючого законодавства не входить до фонду оплати праці ( п.3.6 інструкції статистики заробітної плати), а також згідно ст. 257 ЦК закінчився строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, позивача, дослідивши матеріали справи, знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Суд встановив, що позивач працював на підприємстві відповідача з 1971р. по 1999 р. та був звільнений 12.11.1999р. у зв»язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача. В день звільнення відповідачем не була нарахована та виплачена на підставі ст. 44 КЗпП України вихідна допомога у розмірі 3-х середньомісячних заробітних плат. Відповідно до листа наданого ВП «Шахтоуправління імені 17 партз»їзду» від 20.09.2013р. [PERSON] згідно наказу №547/к від 12.11.1999р. звільнений з шахти «Комунист» у зв»язку з виходом на пенсію з виплатою единоразовї допомоги за непереривний стаж праці в розмірі трьохмісячного середнього заробітку при наявності джерела фінансування - прибутку. У зв»язку з тим, що по підсумках роботи шахти відсутній прибуток, то допомога не виплачувалось. Оцінивши вказані обставини, надані докази на їх підтвердження, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі 3х середньомісячних заробітних плат, оскільки він звільнений за ст. 38 КЗпП України і отримання вихідної допомоги при звільненні з цих підстав гарантовано ст. 44 КЗпП України. Невиплата цієї допомоги порушує законні права позивача. Визначаючи розмір вихідної допомоги, суд враховує, що колективним договором на підприємстві відповідача не визначений інший розмір такої допомоги, тому вихідну допомогу слід стягнути в мінімальному розмірі, визначеному ст. 44 КЗпП України - 3-и середньомісячні заробітні плати, а також застосовує Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Так, згідно вказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Згідно довідки ВП»Шахтоуправління імені 17 парт»їзду» № 183 від 20.09.2013р. заробітна плата позивача за останні два місяця роботи, що передували дню звільнення становить: вересень 1999р. - 574,65грн., жовтень 2009р. - 656,84 грн. Середня заробітна плата [PERSON] відповідно до довідки про заробітну плату №;183 від 20.09.2013р. складає 615,75грн., яка вирахувана за формулою 615,75 = (574,65 (заробітна плата за вересень 1999 року) + 656,84 (заробітна плата за жовтень 1999 року) / 2. Таким чином, сума единоразової допомоги при звільненні становить 1 847, 24 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства у строки, що зазначені ст. 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівнику сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Виходячи з вищевикладених норм діючого законодавства та обставин справи, суд вважає, що ст.ст. 47,116 КЗпП України передбачають обов'язок саме підприємства здійснити повний та своєчасний розрахунок з працівником у разі його звільнення. Відповідач такого розрахунку не здійснив, тому невиплата відповідачем у день звільнення належних позивачу сум вихідної допомоги є підставою для застосування ст.117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Будь-яких доказів відсутності вини у несвоєчасному розрахунку відповідач суду не надав. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з періоду затримки - з 12.11.1999р. по 24.02.2014р., та розміру середньоденного заробітку, розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. Згідно правових позицій, які викладені Верховним Судом України в постановах від 20 листопада 2013 року у справі № 6-114цс13, від 27 березня 2013 року у справі № 6-15цс13, від 16 січня 2012 року у справі № 6-54цс11, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних: працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку починаючи з 12.11.1999 становить 104 061,75грн., яка вирахувана за формулою 104 061,75 = 615, 75 (середня заробітна плата на 12.11.1999) х 201 (кількість повних місяців, починаючи з дати звільнення по день винесення рішення ). При постановленні даного рішення суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про необхідність застосування до вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати положень ст. 257 ЦК України, оскільки вихідна допомога не є заробітною платою, і відмову позивачу в позові у зв'язку з пропуском строку звернення до суду з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Згідно ч.2 цієї ж статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р. положення частини першої ст.233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями ст.116,117,237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Згідно постанови Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р. у справі № 6-77цс11 у цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Судом встановлено, що відповідач розрахунок з позивачем по виплаті вихідної допомоги на момент розгляду справи не провів, тому з урахуванням вищевказаного рішення КСУ, правової позиції ВСУ суд вважає, що строк звернення до суду з цими позовними вимогами позивачем не пропущено. Крім того, суд вважає, що вихідна допомога не є оплатою праці, тому до вимог про її стягнення застосовується 3-місячний строк звернення. Так, згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці», Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004р. № 5, заробітна плата складається з основної та додаткової. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій, інші заохочувальні та компенсаційні виплати (виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми). Вихідна допомога є фактично компенсаційною виплатою, яка гарантована діючим законодавством, а саме ст. 44 КЗпП України, тому відповідно до вищевказаних норм законодавства входить до структури заробітної плати, а її невиплата свідчить про порушення законодавства про оплату праці. Тому суд вважає, що норма ч. 1 ст. 233 КЗпП України щодо обмеження строку звернення до суду на дані вимоги не поширюється, оскільки відповідно до ч. 2 цієї норми право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати не обмежено будь-яким строком. Таким чином, позов слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1059,08грн ( 104061,75грн + 1847,24грн =105908,99грн.).

Outcome: approved