Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України та просить скасувати п. 4 наказу військової частини [NUMBER] від 01.12.1998 року № 209, визнати позивача звільненим з посади діловода військової частини [NUMBER] за п. 1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 грудня 1998 року, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, трьохмісячний середній заробіток на період працевлаштування, надати щорічну основну відпустку з виплатою грошової компенсації та відпустку без збереження заробітної плати за час вимушеного прогулу.\~ Свої вимоги обґрунтовує тим, що його звільнення у зв`язку з невідповідністю займаній посаді є незаконним та його мали звільнити на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки військову частину було ліквідовано. Крім того, після звільнення позивач не може працевлаштуватися з таким формулюванням причини звільнення у трудовій книжці. \~\~\~ \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву з проханням застосувати строк позовної давності (а.с. 23-24), а також заяву із зазначенням про те, що відповідати за позовом має військова частина [NUMBER] , яка є правонаступником військової частини [NUMBER] , що знаходилася у підпорядкуванні Оперативного командування « [INFO] ». Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 ЦПК України\~встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункту 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади. До визначених названим Положенням повноважень Міністерства оборони України та його посадових осіб звільнення працівників у військових частинах Збройних Сил України не належить. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений наказом командира військової частини [NUMBER] . Відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. В судовому засіданні позивач клопотання відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 ЦПК України не заявляв та наполягав на тому, що за позовом повинно відповідати саме Міністерство оборони України. У порядку\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.\~ В даному випадку позивачем пропущено встановлений законодавством строк звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки позовна заява складена у вересні 2016 року, а звільнено позивача було у грудні 1998 року. При застосуванні правових наслідків пропуску строків суди, які розглядають трудові спори, керуються\~постановою Пленуму ВСУ №9 від 06.11.92 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів». У постанові зазначено, зокрема, що у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Позивачем не зазначено підстав пропуску строку звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення. Таким чином, враховуючи те, що позов подано до неналежного відповідача, строк звернення до суду позивачем пропущено без поважних причин, а також те, що в судовому засіданні не встановлено підстав, за яких трудовий договір між сторонами можливо було розірвати на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позов за викладеними в ньому підставами задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed