Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що між сторонами на умовах строковості, оплатності, зворотності був укладений споживчий договір кредиту, відповідно до якого позивач надав відповідачу кошти, а остання зобов'язалась у строк передбачений договором повернути кошти та сплатити за користування ними. Проте, відповідач умови договору виконувала неналежним чином, строк договору закінчився, а відповідач частину заборгованості не повернула та не сплатила відсотки за користування коштами, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з позовом. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності для пред'явлення відповідних вимог, оскільки відповідач почала порушувати умови договору щодо несплати майже вісім років тому, а отже строк давності підлягає вирахуванню з цього часу. Крім того, розрахунок відсотків за користування є неправильним оскільки нарахування за новою відсотковою ставкою є неправомірними, так як відповідно до умов договору споживчого кредиту, про підвищення такої ставки позивач має повідомити відповідача чого не було зроблено. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 14.05.2008 року сторони уклали кредитний договір відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 14367, 6 доларів США, строком до 15.05.2015 року із сплатою процентів 13,5 % річних для придбання транспортного засобу /а.с. 4-11/. Відповідач виконувала обов'язки неналежним чином, внаслідок чого на час закінчення строку дії договору заборгованість становила 3387,61 доларів США, що станом на 15.09.2915 р. становить 74367 грн., а відсотки 660,03 доларів США, що еквівалентно 14489 грн. 44 коп. Відповідач просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності до правовідносин сторін, проте позивачем строк позовної давності не пропущений і суд вважає такі вимоги відповідача необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України,позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно п. 11.6 договору кредитного договору сторони домовились про збільшення строку позовної давності до 50 років /а.с.8/. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше невстановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 4 ст. 631 ЦК України, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту є законними та обґрунтованими, оскільки відповідач не виконала взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення кредитних коштів у повному обсязі, у зв'язку з чим такі кошти підлягають стягненню у примусовому порядку. Разом з тим, суд вважає що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів слід відмовити, виходячи з наступного. З договору вбачається, що процента ставка по договору кредиту була встановлена на рівні 13,5 %, а з вересня 2008 року процентна ставка була підвищена до 16,5%, що визнано учасниками процесу, проте відповідач стверджує про те, що в порушення п. 6.2 умов кредитного договору повідомлено не було і представник позивача не надав суду доказів на спростування вказаних обставин. Таким чином нарахування процентів за підвищеною відсотковою ставкою є безпідставними. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом, передбачені договором, нараховані після закінчення дії останнього. Так, в ухвалі від 01.10.2014р. по справі №6-28531св14 ВССУ зазначив, що з моменту набрання законної сили рішення суду про дострокове стягнення з боржника всієї суми кредитної заборгованості, право банка на отримання відсотків припинилось, що не позбавляє банк вимагати від позичальника сплати пені та штрафів, передбачених договором. До аналогічного висновку прийшла 21.01.2015р інша колегія суддів ВССУ розглядаючи справу №6-42315св14, та вказавши на те, що оскільки існує судове рішення про дострокове стягнення всієї суми кредиту, ухвалене раніше, то банк не має право як на отримання процентів, так і на отримання неустойки. Отже, згідно даної ухвали вбачається, що банк міг претендувати лише на стягнення 3% річних та збитків від інфляції. Суд погоджується із даними висновками суду вищої інстанції і вважає, що банк не може нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, разом з тим не позбавлений можливості на стягнення штрафних санкцій, що відповідає висновкам викладеним у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року при розгляді справи 6-1206цс15 і не спростовує висновків ВССУ зазначених у вище наведених ухвалах. Так, у постанові ВСУ йдеться про можливість стягнення штрафних санкцій, тоді як позивач просить стягнути проценти за користування кредитним коштами, що в свою чергу не є штрафною санкцією, а є умовою договору визначеною на певний строк, який закінчився. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial