Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на праві власності належить гуртожиток який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Станом на день звернення до суду в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку позивача проживає відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON] не перебуває з позивачем в трудових відносинах. Гуртожиток за своїм призначенням являється житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань. Згідно відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] набув у приватну власність квартиру [ADDRESS], будинок [ADDRESS]. Таким чином, відповідач забезпечений житлом та більше не має потреби у тимчасовому житлі. Однак, відповідач кімнату гуртожитку не звільняє та продовжує безпідставно користуватися майном позивача, у зв'язку із чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.10.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. 11.01.2018 року у судовому засіданні було задоволено клопотання відповідача про долучення доказів у справі та було оголошено перерву для мирного врегулювання спору. 26.03.2018 року у судовому засіданні було оголошено перерву для мирного врегулювання спору. 23.05.2018 року у судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залучення третьої особи до участі у справі, яка не заявляє самостійних вимог та задоволено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що спірну кімнату гуртожитку відповідач отримав у 1994 році в установленому законом порядку під час перебування в трудових відносинах з підприємством. Після припинення [PERSON] трудових відносин із підприємством в 2010 році відповідач із сім'єю продовжували проживати у спірному приміщенні. Вважає, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. [PERSON] вселився до спірної кімнати з підстав, що не суперечать п. 17 Примірного положення про гуртожитки, тривалий час користується ним, а саме протягом 23 років, тому право користування відповідачем спірним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції. На підставі викладеного просили у задоволення позову відмовити. Вислухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серії ЖБ № 23479, виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року. Відповідач [PERSON] проживає у кімнаті [ADDRESS]. Відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 року №84, встановлено порядок користування житловою площею у гуртожитку. Даним порядком передбачено обов'язкове укладення договору найму (оренди) житлового приміщення із власником гуртожитком. Договір найму (оренди) ліжко-місць є однією з форм реалізації конституційного права громадян України на житло, яке визначене в ст. 47 Конституції України. Це основний договір, що опосередковує передачу житла в користування. В сучасних умовах житлових відносин, чинним законодавством України встановлена тільки одна форма передачі в користування житлового приміщення для осіб які не є власниками такого приміщення - це договір найму (оренди). ЦК і ЖК визначені основні засади щодо регулювання найму (оренди) житла. Ст. 811 ЦК України регламентує укладення договору найму (оренди) житла тільки в письмовій формі. З метою закріплення законних підстав для подальшого проживання відповідача в гуртожитку ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», позивачем 25.07.2017 року на адресу відповідача [PERSON] було направлено повідомлення де пропонувалось підписати договір найму (оренди) ліжко-місць. Однак, зазначене повідомлення відповідачем було проігноровано, проти чого він і не заперечував у судовому засіданні. Крім того, у судових засіданнях неодноразово оголошувалась перерва у зв'язку з тим, що відповідач вирішував питання щодо підписання даного договору, однак так і не погодився на його укладання. Згідно ст. 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи управлінні, чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації колишніх державних та комунальних підприємств, у тому числі тих, яким ці гуртожитки були передані до статутних капіталів чи фондів або були відчужені в інший спосіб, крім організацій, створених органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно передбачати чи побудувати власне житло, якщо такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання у таких гуртожитках до вирішення їхньої житлової проблеми щодо забезпечення їх житлом. Згідно відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] набув у приватну власність квартиру [ADDRESS], будинок [ADDRESS]. Таким чином, встановлено, що відповідач забезпечений житлом та не відноситься до осіб зазначених у ст. 8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Однак, відповідач кімнату в гуртожитку не звільняє та продовжує безпідставно користуватися майном (ліжко-місцями) позивача та відмовляється від укладення договору найму (оренди) ліжко-місць. Позивач просив виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Будь-яких рішень про надання відповідачу жилої площі в гуртожитку адміністрацією ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» та його профкомом не приймалося, спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в житлове приміщення гуртожитку, виконавчими комітетами районної в місті ради народних депутатів на відповідачу не видавався. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня 1985 року N 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначив, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Тобто, відповідач проживає в гуртожитку без належних правових підстав проживання (без ордеру на поселення або договору оренди) та відмовляється добровільно звільнити займану ним житлову площу в гуртожитку, чим порушує права позивача. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з обставин, викладених вище, суд приходить до висновку, що відповідач без законних на те підстав, без спеціального ордеру та договору, проживає в кімнаті гуртожитку ПАТ «Трест «Київміськбуд-2», і тим самим позбавляє можливості проживати у ній іншим особам, а тому позовні вимоги про виселення відповідача зі спірного жилого приміщення підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується заперечень відповідача та його представника то вони є необґрунтованими, оскільки відповідач вважаючи, що він має право користування спірним житловим приміщенням не вчинив жодних дій, які б свідчили про його зацікавленість у збереженні за ним права користування кімнатою у гуртожитку. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 1600,00 грн.

Outcome: approved