Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про визнання не дійсним правочинів, переведення прав, визнання права власності та стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що квартира, яка зареєстрована за відповідачем [PERSON] , яка є його донькою, була набута саме за кошти позивача. [PERSON] та [PERSON] на квартиру ніколи не претендували і за домовленістю із позивачем на його вимогу повинні були здійснити її перереєстрацію за вказівкою позивача за останнім. Рішення про оформлення інвестиційного договору, а в подальшому договору купівлі - продажу та реєстрацію права власності за донькою позивача на квартиру, останній прийняв з метою уникнення зайвого податкового навантаження, оскільки має на праві власності велику кількість нерухомості, яку здає в оренду. На час прийняття відповідного рішення, [PERSON] та [PERSON] мали нормальні сімейні стосунки, останній був обізнаний із рішенням та метою позивача і завжди казав, що за будь яких обставин не претендуватиме на квартиру, яка була набута позивачем та зареєстрована за його донькою. Позивач особисто робив в останній ремонт та отримував на картковий рахунок грошові кошти від здачі в оренду квартири. Разом з тим, [PERSON] після погіршення відносин із [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна, до складу якого включив квартиру, яка була набута за кошти позивача, з цього часу позивач дізнався, що права останнього є порушеними, у зв`язку з чим вимушений був звернутися до суду з відповідними вимогами, про визнання недійсними в частині визначення інвестора інвестиційного договору, в частині покупця договору купівлі - продажу та визнання права власності на квартиру. Крім того, на будівництво будинку відповідачі позичали у позивача грошові кошти, які повинні були повернути на вимогу останнього, про що [PERSON] власноручно були надані розписки і [PERSON] особисто обіцяв повернути кошти у повному обсязі. Проте, після пред`явлення позивачем відповідної вимоги про повернення грошових коштів, останні позивачу повернуті не були, у зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з відповідними вимогами, про стягнення з відповідачів солідарно суми заборгованості, оскільки такі кошти відповідачі позичали в інтересах сім`ї, для будівництва власного житла. В судовому засіданні позивач та представник останнього позов підтримали, просили задовольнити з підстав зазначених вище. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав відзив /а.с. 129 - 138/ та пояснив, що позивач пропустив строк позовної давності для вимог щодо визнання правочинів не дійсними, переведення прав та визнання права власності та просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, представник зазначив, що на час інвестування у будівництво квартири, останній отримував достатню заробітну плату та саме він вкладав грошові кошти для її набуття, зокрема і ті, які були набуті до реєстрації шлюбу. Позивач не надав доказів на підтвердження джерела та рівня свого доходу, окрім виписок про зняття коштів з рахунку його дружини. Що стосується, стягнення заборгованості за договорами позики, представник зазначив, що ці договори є штучними, і навіть якщо припустити, що [PERSON] отримувала позики, доказів про те, що останні були вкладені у спільне будівництво будинку відсутні. [PERSON] будь якої згоди на отримання позик своєю дружиною не надавав і зазначена у договорах мета для їх отримання не може свідчити про те, що такі позики були отримані в інтересах сім`ї. Також, не надано доказів сплати податку з отриманих у позику грошей [PERSON] , а також доказів джерела походження наданих у позику коштів. Відповідач [PERSON] та представник останньої надали відзив на позов /а.с. 154 - 157/, позовні вимоги визнали у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві та позовній заяві. [PERSON] та представник останньої пояснили, що кошти на квартиру були надані її батьками, остання є виключно номінальним власником, реєстрація квартири на її особу відбувалась за домовленістю з позивачем з підстав зазначених вище, про що знав [PERSON] та завжди визнавав, що квартира належить позивачу, а [PERSON] є виключно формальним власником. Ремонт квартири проводив особисто позивач, який в подальшому займався здачею квартири в оренду та отримував кошти на власний банківський рахунок. В свою чергу, відповідач [PERSON] навіть ніколи не знав на якому поверсі знаходиться вказана квартира, не проживав в останній, не був в ній зареєстрований, не ніс витрати по її утриманню, тобто взагалі нею не цікавився, і завжди казав, що йому чужого не потрібно. Що стосується позик, то кошти були отримані в інтересах сім`ї, оскільки після погіршення відносин з батьками [PERSON] , де проживала родина останніх, на прохання [PERSON] , позивачем виділялися кошти на купівлю земельної ділянки та будівництво будинку для проживання родини відповідачів. [PERSON] зазначає, що [PERSON] на час оформлення інвестиційного договору та отримання позик, не працював на посаді командира повітряного судна і не отримував заробітну плату у розмірі, який би міг у повному цілком забезпечити набуття майна. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. З 21.12.2012 [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі. 24.09.2014 між [PERSON] та ПАТ «Закритий недиференційований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Істейт» в особі ТОВ «Компанія з управління активами «Інвест - Консалтинг» був укладений інвестиційний договір № 0431/1-4/135 про інвестування будівництва квартири [ADDRESS] /а.с. 17-23/. На виконання умов вказаного договору 29.09.2014 [PERSON] оплатила грошові кошти в розмірі 846412 грн. /а.с. 28/. Згідно додаткової угоди № 1 від 21.07.2016 до інвестиційного договору було повернуто 9842 грн. /а.с. 24/. 21.07.2016 між ПАТ «Закритий недиференційований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Істейт» від імені ТОВ «Компанія з управління активами «Будкепітал» та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу вказаної квартири. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно виписок з банківських рахунків, вбачається, що до укладення інвестиційного договору та оплати з рахунків [PERSON] , яка є дружиною позивача були зняті грошові кошти в розмірі, що дорівнює внеску за квартиру/а.с. 39-50/. З пояснень позивача та відповідача [PERSON] вбачається, що ці кошти є коштами позивача та були вкладені на оплату вказаної квартири. Представник відповідача [PERSON] стверджуючи те, що вказана квартира була набута саме за рахунок його доходу отриманого в період шлюбу та його власних накопичень, не надав доказів на підтвердження внесення коштів в інвестування квартири, зокрема наявності власних заощаджень, а також зняття з карток коштів у певний період або виписок по рахунках щодо перерахування коштів до інвестора та/або іншої особи для внесення відповідних коштів для оплати згідно інвестиційного договору. Згідно договору підряду, актів виконаних робіт, рахунків вбачається, що ремонтні роботи вказаної квартири та оздобленням останньої займався позивач /а.с. 52-73/, який в подальшому здавав її в оренду та особисто отримував грошові кошти, ніс витрати по її утриманню /а.с. 74 - 92/, останнє в свою чергу також підтверджується показам допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] , яка була одним з орендаторів квартири та [PERSON] , яка допомагала у здачі квартири в оренду. З пояснень позивача та відповідача [PERSON] , які зазначені вище вбачається, що вказана квартира була набута позивачем за його кошти, з метою отримання ним прибутку для її здачі в оренду, оскільки одним з джерел доходу позивача є отримання прибутку від здачі нерухомості, яка йому належить. Крім того, позивач та відповідач [PERSON] пояснили, що [PERSON] було відомо, що вказана квартира була оформлена на позивача виключно формально, оскільки позивач таким чином вирішив мінімізувати податкові навантаження щодо оформлення нерухомості та в подальшому витрат по її утриманню. [PERSON] не знав де знаходиться квартира, на якому поверсі, у квартирі ніколи не був, не приймав участь у ремонтних роботах та витратах по її утриманню, не претендував на отримання доходу від здачі її в оренду. [PERSON] завжди знав, що вказана квартира фактично є власністю позивача і зазначав, що йому не потрібно чуже майно, і в разі необхідності готовий підписати документ, який буде юридично підтверджувати його позицію. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.1- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до ст.ст.235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно (постанова ВС від 20.07.2020 у справі № 265/3310/17; провадження № 61-2308св19). З огляду на вище вказані обставини, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача в частині вимог про визнання частково дійсними правочинів та визнання позивача інвестором та покупцемзнайшли своє підтвердження, оскільки [PERSON] не було надано підтверджень внесення коштів в інвестування будівництва квартири, проведення ремонтних робіт, витрат на її утримання, а докази надані позивачем повністю підтверджують наведені ним обставини. Суд також вважає, що вразі як би [PERSON] дійсно приймав участь у набутті квартири, останній претендував би принаймні на частину доходу від здачі її в оренду протягом тривалого часу, яка мала б належать сім`ї відповідачів, а не сторонній особі, яка на думку [PERSON] не має відношення до вказаної квартири, в свою чергу про будь які домовленості щодо розподілу прибутку учасники процесу, суду не зазначали. Разом з тим, вимогу позивача про визнання права власності на квартиру, суд вважає необґрунтованою, оскільки обраний позивачем спосіб захисту своїх прав шляхом визнання недійсним спірних договорів в частині інвестора та покупця не потребує додаткового визнання за позивачем права власності, оскільки сам по собі породжує таке право (постанова ВС від 20.07.2020 у справі № 265/3310/17; провадження № 61-2308св19. Що стосується доводів [PERSON] та представника останнього щодо пропуску строку позовної давності для вказаних вимог та застосування відповідних наслідків, суд вважає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (п.п. 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням обставин, які зазначені вище, суд вважає, що позивачем строк давності не пропущений, оскільки відповідачі не претендували на квартиру набуту за кошти позивача та визнавали його право власності і за домовленістю сторін у будь який час, на вимогу позивача, були готові юридично оформити права позивача на квартиру. Разом з тим, [PERSON] відступив від домовленості та почав претендувати на зазначену квартиру, щодо якої визнавав право власності за позивачем і яку останній вважав своєю власністю, шляхом звернення до суду з позовом про поділ вказаної квартири у листопаді 2019 року. Отже, суд вважає, що встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності для пред`явлення вказаних вимог, повинен відраховуватися з часу, коди позивачу стало відомо про наявність вимог про поділ майна, який з урахуванням часу звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом не сплинув. Згідно розписок про отримання відповідачем [PERSON] позик у позивача, вбачається, що остання позичала грошові кошти для придбання земельної ділянки та будівництво на ній будинку у Київській області, Бориспільському районі, с. Бергулівка /а.с. 93-102/ та зобов`язалась повернути кошти на першу вимогу позикодавця. 25.07.2019 позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення коштів, проте останні повернуті не були. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на правіспільної сумісної власностінезалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї, тобто законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором,є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст. 61 СК України кореспондує ч.4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Тобто солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, щоподружжямає відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном (постанова ВП ВС від 30.06.2020 справа № 638/18231/15-ц, провадження № 14-712 цс 19). Згідно пояснень учасників процесу, майно відповідачів, що знаходиться у Київській області, Бориспільському районі, с. Бергулівка, зокрема те на яке [PERSON] були запозичені кошти є предметом поділу за позовом [PERSON] , що свідчить про те, що такі кошти були позичені в інтересах сім`ї. Крім того, заперечуючи отримання [PERSON] у позику, [PERSON] не звернувся до суду з позовом про визнання таких правочинів не дійсними. Також, припускаючи отримання таких коштів у позику і за заперечуючи їх внесення для купівлі земельної ділянки та будівництво будинку, [PERSON] та представник останнього не надали доказів підтвердження вказаних обставин. Довідки про заробітну плату [PERSON] не спростовують доводи позивача та відповідача [PERSON] про те, що значний розмір заробітної плати [PERSON] покривав відповідні витрати у повному обсязі, зважаючи на те, що [PERSON] будучи єдиною працездатною особою утримував дітей та дружину. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості солідарно із відповідачів за договорами позик є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: partial