Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до КП «Київський іподром» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01.03.2017 р. позивач працював на посаді бригадира наїзника в КП «Київський іподром». Позивач зазначає, що керівництво підприємства з січня 2018 року проводило незаконні відрахування з його заробітної плати, про що він подавав скарги до Держпраці. Наказом від 22.02.2019 р. його було звільнено з посади бригадира-наїзника з 25.02.2019 р. за систематичне невиконання обов`язків на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. За період з січня 2018 р. по березень 2018 р. підприємством незаконно було вирахувано грошові кошти в розмірі 2887,77 гривень. На підставі положень ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача незаконно відраховану заробітну плату в розмірі 2887,77 гривень та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати. На підставі положень ст.ст.274-279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. На момент розгляду справи відповідач не скористався своїм право на подання відзиву. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді бригадира наїзника КП «Київський іподром». На підставі наказу від 22.02.2019 р. [PERSON] , був звільнений з 25.02.2019 р. з посади бригадира наїзника КП «Київський іподром» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що керівництвом підприємства протягом січня-березня 2018 року проводились незаконні відрахування з його заробітної плати на загальну суму 2887,77 гривень, які він просить стягнути в судовому порядку, а також середній заробіток за час затримки виплати зазначених грошових сум, посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ст.127 КЗпП України Відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Судом встановлено, що, дійсно, як вбачається з розрахункових листків по заробітній платі за січень-березень 2018 р. із заробітної плати позивача в січні 2018 р. проведено утримання на суму 660,95 гривень, в лютому 2018 р. проведено утримання на суму 489,27 гривень, в бережні 2018 р. проведено утримання в сумі 805,97 гривень. Також, відповідно до розрахункового листка за січень 2018 р. на початок січня 2018 р. значиться заборгованість підприємства (працівника) в сумі -931,60 гривень. Однак, зазначені дані свідчать не про борг підприємства, а про переплату коштів отримувачу в сумі 931,60 гривень. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Тобто, законодавець покладає обов`язок доказування на сторони у справі і суд позбавлений можливості у даному випадку з власної ініціативи витребовувати будь-які докази. В силу положень ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків в зв`язку з вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Позивачем не надано суду доказів, що відрахування, які проводились із заробітної плати протягом січня-березня 2018 р. були незаконними. Лист Головного управління Держапраці у Київській області від 26.12.2018 р. не свідчить про порушення підприємством положень ст.127 КЗпП. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в зв`язку з недоведеністю наявності порушень з боку підприємства при виплаті позивачу заробітної плати. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed