Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позові зазначив, що 23 червня 2018 року він за договором купівлі-продажу придбав у власність житловий будинок № 33 по вулиці Молодіжна в с. Правдівка Ярмолинецького району. В даному будинку проживає відповідач, [PERSON], якій направлялася заява від ПОП «Колос» з пропозицією викупити вищевказаний будинок, однак остання відмовилась, що підтверджується її заявою від 12.03.2018р. Після укладення договору купівлі-продажу 23 червня 2018 року він направив відповідачу повідомлення про придбання ним будинку та пропозицію виселитись, оскільки цей будинок потрібен йому для проживання. Однак листом від 4 липня 2018 року [PERSON] повідомила його, що вона зобовязується виселитись до 1 вересня 2018 року. Зазначив, що відповідач проживає в будинку без відповідної правової підстави. Згідно декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, чоловік відповідачки на праві власності володіє іншим майном. Вважає, що на підставі ст. ст. 316, 319, 321, 391, 396 ЦК України; ст. ст. 109, 150, 156 Житлового Кодексу України він має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї , а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві. Як вказано у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у звязку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим майном. В порядку ч. 2 ст. 406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідач не є членом його сімї, крім того, він не володіє іншим житлом, отже, відповідач порушує його законне право на проживання та вільне володіння житловим будинком. Також наявність у його будинку зареєстрованої особи ([PERSON]Д.) порушує його права власника, оскільки державна реєстрація місця проживання фактично є визнанням права особи на житло. 5 вересня 2018 року позивач подав позовну заяву із збільшенням позовних вимог, в якій зазначив, що способами захисту його прав у даному випадку є постановлення судового рішення про припинення права [PERSON] на користування чужим будинком № 33 по вулиці Молодіжній в селі Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області; визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке буде підставою для примусового зняття відповідачки з реєстрації та виселення [PERSON], що буде підставою для примусового виконання судового рішення в органах ДВС. Остаточно просив суд припинити [PERSON] право користування чужим будинком № 33 по вулиці Молодіжній в селі Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області; усунути перешкоди у користуванні житловим будинком № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області шляхом виселення з нього [PERSON]; визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (будинком) за адресою: вулиця Молодіжна, будинок № 33 в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області. До початку розгляду справи по суті відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає. У відзиві зазначила, що вона з дозволу правління колгоспу імені Ленінської правди як працівник даного колгоспу у 1998 році отримала в користування цей житловий будинок, з 8 грудня 1999 року вона зареєстрована та проживає у вказаному домоволодінні. Ця обставина встановлена рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 12 січня 2009 року. Зазначає, що Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із частиною 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до кості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Обґрунтовуючи позов, позивач з врахуванням позиції ВСУ від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16 зазначає, що право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у звязку з чим його припинення повинно відбуватися з врахуванням статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що визначають правовідносини щодо користування чужим майном. При цьому, норми статті 405 ЦК України стосуються права членів сімї власника на користування житлом і не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах. Частина 2 статті 406 ЦК України регламентує, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Такими істотними обставинами позивач зазначає обставину, що відповідач не є членом його сімї, а наявність зареєстрованої особи в його будинку порушує його права власника. Зазначені обставини, на думку відповідача, не можуть бути визнані істотними, оскільки при придбанні житлового будинку позивач був проінформований про проживання та реєстрацію в цьому житлі [PERSON] Крім цього, до даних правовідносин не підлягає застосуванню правова позиція ВСУ від 15.05.2017р. у справі № 6-2931цс16, оскільки стосується застосування ст. 405 ЦК України. Вона проживає у житловому будинку на законних підставах впродовж 20 років, сплачуючи комунальні платежі; позивачем не наведено жодної обґрунтованої підстави, чому при переході права власності до нього не повинні бути дотримані вимоги частини 6 статті 403 ЦК України; вона не має на праві власності іншого придатного для проживання житла. Також не визнала розмір витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що позивач є власником житлового будинку по вулиці Молодіжна, 33, в с. Правдівка Ярмолинецького району. Під час укладення правочину (договору купівлі-продажу) були дотримані права відповідача, адже їй 12.02.2018р. направлена заява ПОП «Колос» на переважне право придбання вказаного житлового будинку. Однак [PERSON] відмовилась. Ствердив, що відповідачу на праві власності належить інше житло. Проживаючи в житловому будинку позивача та будучи там зареєстрованою, відповідач створює перешкоди власнику житла ([PERSON]В.) у користуванні його власністю. Відповідач проти задоволення позову заперечила, суду пояснила, що ордер на житлове приміщення, що розташоване в с. Правдівка по вулиці Молодіжній, 33, вона не отримувала. В с. Шарівка Ярмолинецького району у її власності є ? частки житлового будинку, але він не придатний для проживання. Підтвердила, що отримувала лист з пропозицію придбати житловий будинок. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, суду показав, що ні позивач ([PERSON]В.). ні ПОП «Колос» не є належними власниками майна спірного житлового будинку. Зазначив, що при переході права власності до іншої особи треті особи не порушують права нового власника. Відповідач у вказаному будинку проживає приблизно 30 років, робила перебудови, ремонт тощо. Також зазначив, що відповідач правомірно проживає в спірному будинку як колишній працівник колгоспу. Зазначені правовідносини не регулюються Цивільним Кодексом України. У відповідності до Постанови [PERSON] Верховного Суду від 31.10.2018р. [PERSON] не може бути виселена без надання іншого житла на підставі ст. 109 ЖК України. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників процесу, оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивачу, [PERSON], на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району. Ця обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.06.2018р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9-10). В зазначеному будинку з 08.12.1999 р. зареєстрована та з 1998 року проживає [PERSON]. Ця обставина визнається учасниками справи, тому вона не підлягає доказуванню на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Також встановлено, що відповідачу, яка зареєстрована в цьому будинку, продавцем, ПОП «Колос», направлялася через приватного нотаріуса заява Приватно-орендного підприємства «Колос» з пропозицією викупити вищевказаний будинок (а.с. 15-16). [PERSON] відмовилась скористатись своїм переважним правом купівлі житлового будинку, що підтверджується її заявою від 12.03.2018р. (а.с. 17). 23 травня 2018 року Приватно-орендне підприємство «Колос» направило відповідачу лист із проханням знятися з реєстраційного обліку та звільнити вказаний будинок у звязку з його продажем (а.с. 18-19). Листом від 4 червня 2018 року відповідач відмовилася зніматися з реєстраційного обліку та звільняти займане приміщення (а.с. 20). 25 червня 2018 року позивач, [PERSON], як власник житлового будинку направив відповідачу вимогу про звільнення житлового будинку до 11 липня 2018 року у звязку з тим, що він має намір в ньому проживати (а.с. 21-22) 4 липня 2018 року [PERSON] повідомила позивача, що до 1 вересня 2018 року вона зніметься з реєстраційного обліку та звільнить житлове приміщення (а.с. 23). \~ \~ \~ \~Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна відповідач, [PERSON], має у приватній власності ? частину домоволодіння, що розташоване за адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Шарівка, вул. Бачинського М.М., будинок № 34. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. А статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб \~ \~ \~ \~. Статтею 150 Житлового кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. \~ \~ \~ \~Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А частина 1 статті 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. \~ \~ \~ \~Приписом ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~ \~ \~ \~У відповідності до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. \~ \~ \~ \~Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що у відповідача ([PERSON]) відсутні будь-які правові підстави для проживання у вищевказаному будинку, доказів про її вселення у спірне житло у визначеному законом порядку та набуття права користування ним суду не представлено (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК УРСР; вона не є членом сімї власника житла - ст. 156 ЖК УРСР). Так, приписом частини 1 ст. 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У звязку з наведеним, оскільки, проживаючи в житловому будинку, [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] у користуванні належним його майном, тому слід усунути перешкоди у користуванні позивачем житловим будинком № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району шляхом виселення із зазначеного житла відповідача, [PERSON]. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про припинення права користування чужим будинком (сервітуту), визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Так, в судовому засіданні учасниками справи та їх представниками не надано суду жодних належних і допустимих доказів того, що відносно цього житлового будинку був встановлений сервітут. В свою чергу, суд не бере до уваги посилання позивача та його представника на доцільність застосування Постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс 16, що право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у звязку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України, оскільки в зазначеній постанові встановлені інші фактичні обставини, а саме те, що відповідач на законних підставах була вселена у житловий будинок, але згодом добровільно виселилась та проживала в іншому житлі. В даному ж випадку, відповідач без жодних законних підстав проживає в житловому будинку, який належить на праві власності позивачу. Тобто, в даному випадку у неї відсутнє законне право користування чужим майном, що унеможливлює встановлення чи існування сервітуту. Не підлягає до задоволення і позовна вимога про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, адже позивач не надав суду доказів того, що відповідач набула у встановленому законом порядку право на користування майном (житловим будинком № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району). Твердження відповідача та її представника про необґрунтованість позовної вимоги про виселення суд розцінює критично та не бере до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По-перше. Доводи представника відповідача про те, що право власності позивачем на житловий будинок набуте незаконно не заслуговують на увагу. Частиною 1 статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В даному ж випадку, відповідач не оспорювала договір купівлі-продажу житлового будинку № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницького району, який укладено між Приватно-орендним підприємством «Колос» (продавець) та [PERSON] (покупець) 23 червня 2018 року. Правомірність набуття права власності на житло також підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав. По-друге. Посилання відповідача та її представника на правомірність проживання у зазначеному будинку, що підтверджується рішеннями судів, суд розцінює критично та відхиляє. Так, в судовому засіданні відповідач не заперечила ту обставину, що ордер на житлове приміщення їй не видавався, а вселялася вона згідно усних домовленостей з керівництвом колишнього колгоспу чи КСП. Жодних письмових доказів, які б підтверджували її законне вселення та проживання у вказаному будинку, позивач суду не надала. Щодо посилання сторони відповідача на рішення судів, то суд зазначає наступне. Відповідно до п. 7 ст. ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 12 січня 2009 року встановлено, що позивачі (в тому числі [PERSON]Д.) проживають в [INFO] у будинках, наданих їм у користування в 1989-1996 роках на підставі усних домовленостей правлінням колгоспу ім. Ленінської правди або ж по його реформуванні правлінням КСП «Колос». Водночас, у відзиві на позов позивач зазначила, що вказаний будинок вона отримала для проживання у 1998 році як працююча у тодішньому колгоспі. Так, в цьому рішенні суду не зазначено, на якій саме правовій підставі відповідач проживає в будинку (договір найму, оренди, вселення на підставі ордеру тощо), тому зазначене рішення не є обовязковим для суду. Отже, вказане рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 12 січня 2009 року не є доказом того, що відповідач правомірно, у порядку, встановленому законом, набула право користування цим будинком та на законних підставах проживає в ньому, і що до цього будинку встановлено сервітут. По-третє. Хибним є посилання представника відповідача щодо поширення до цих правовідносин Постанови [PERSON] Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 753/12729/15ц; провадження № 14-317цс18) про недопустимість виселення відповідача без надання іншого житла в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР. Так, проаналізувавши зазначену Постанову ВП ВС, суд приходить до висновку, що вона не підлягає врахуванню при застосуванні норм права до даних правовідносин. Зокрема, як слідує з тексту Постанови, йдеться про виселення громадян (бувшого власника квартири разом з малолітньою дитиною) із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, переданого на забезпечення кредитного договору. В даному ж випадку, [PERSON] не набула ні право власності, ні право користування цим житловим будинком; зазначений житловий будинок в іпотеку не передавався. Крім цього, до даних правовідносин не може бути застосована ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, тобто виселення з наданням іншого постійного жилого приміщення, адже, як встановлено судом, у власності відповідача є інше нерухоме майно ? частина домоволодіння, що розташоване за адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Шарівка, вул. Бачинського М.М., будинок № 34. По-четверте. Твердження представника відповідача про те, що згідно ст. 170 ЖК УРСР при переході права власності на жилий будинок (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку, суд відхиляє, оскільки відповідачем та її представником не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність договору найму між попереднім власником житлового будинку (ПОП «Колос») та [PERSON]. По-пяте. Доводи відповідача та її представника щодо застосування до даних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», оскільки втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві», не заслуговують на увагу. Так, у зазначеній справі («Кривіцька та Кривіцький проти України») родина заявників разом із двома неповнолітніми дітьми на законних підставах проживали в квартирі, яка належала померлій особі, в якої не було спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, і в них не було у власності іншого житла. В даному випадку, житловий будинок належить позивачу (фізичній особі -[PERSON]В.) на праві власності, а відповідач без законних підстав проживає в цьому будинку. Тому, на думку суду, при виселенні відповідача не буде порушено частину 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року. Суд також констатує, що у відповідності до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, в свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті. ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними субєктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. З огляду на зазначене, суд приходить до переконання, що в даному випадку [PERSON] не буде нести непропорційний та надмірний тягар, не буде порушено її конституційних прав на житло, адже у її власності знаходиться інше нерухоме майно - ? частина домоволодіння, що розташоване за адресою: Хмельницька область, Ярмолинецький район, с. Шарівка, вул. Бачинського М.М., будинок № 34. \~ \~ \~ \~Таким чином, необхідно виселити [PERSON] з житлового будинку № 33 по вулиці Молодіжній в с. Правдівка Ярмолинецького району Хмельницької області. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем подано три позовні вимоги немайнового характеру, а також те, що його одна вимога задоволена, а у задоволенні двох вимог відмовлено, тому з відповідача, [PERSON], на користь позивача, [PERSON], слід стягнути судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. А згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Судом встановлено, що між позивачем, [PERSON], та Адвокатським Бюро «Олександра Стьопіна «Регіум» 16 липня 2018 року укладено договір № 3 про надання правової допомоги. Згідно п. 3.1. Договору за надання правничої допомоги Клієнт сплачує Виконавцю гонорар в розмірі, порядку та на умовах, передбачених додатком № 1 до даного Договору. Відповідно до Додатку № 1 розмір гонорару за надання правничої допомоги становить 700 грн. за одну годину. У відповідності до акту виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 23 липня 2018 року загальна вартість наданої правової (правничої) допомоги становить 2800 грн. Згідно квитанції банку № 70 від 25 липня 2018 року [PERSON] сплатив Адвокатському Бюро «Олександра Стьопіна «Регіум» витрати на надання правничої допомоги в розмірі 2800 грн. (а.с. 31-39). Отже, з відповідача, [PERSON], на користь позивача, [PERSON], слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2\~800 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved