Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, покликаючись на те, що йому з 23 серпня 1996 року належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. Влітку 2011 року до нього звернувся знайомий із проханням дати можливість його внукам на час навчання у м. Львові проживати у даній квартирі, на що він погодився. В серпні 2011 року йому повідомила донька знайомого, що діти отримали кімнати у гуртожитку, однак попросила надати можливість проживати у квартирі [PERSON], на що він погодився. З 01 вересня 2011 року відповідач постійно проживає у квартирі [ADDRESS] та постійно намагався схилити до продажу квартири, але він не бажав продавати. З початку 2014 року відповідач під виглядом необхідності переукладення договорів щодо споживання житлово-комунальних послуг просив надати йому правовстановлюючі документи на квартиру та його паспорт. 29 квітня 2014 року відповідач із матір'ю повідомили, що всі документи вже готові, однак необхідно їх підписати та привезли його в певну установу. У 2015 році він дізнався, що відповідач оформив право власності на квартиру [ADDRESS], оскільки він нібито продав її відповідачу. Однак він ніколи не мав бажання продавати таку квартиру, при укладенні договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року №2-370 не усвідомлював наслідків договору, нотаріусом не роз'яснено, що він підписував саме договір купівлі-продажу квартири. Також, він не отримував жодних коштів в рахунок оплати вартості квартири. Крім того, він перебуває у шлюбі, а при укладенні договору від 29 квітня 2014 року №2-370 його дружина не надавала жодної згоди на продаж даної квартири, що також є підставою для визнання договору недійсним. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29 квітня 2014 року №2-370, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року №2-370. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, зазначив, що позивачем не надано жодних доказів, що він не усвідомлював, що укладає саме договір купівлі-продажу квартири, крім того, нотаріусом при укладенні такого договору перевірено обсяг дієздатності сторін договору. Також, квартира [ADDRESS] є приватною власністю позивача, а не спільною сумісною власністю. Вважає, що позовні вимоги безпідставні, необґрунтовані, просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа в судовому засіданні позов заперечила, пояснила, що нею дотримано порядок укладення договору купівлі-продажу квартири, роз'яснено [PERSON] усі права, просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [NUMBER] від 23 серпня 1996 року. /а.с. 13/ Згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29 квітня 2014 року №2-370, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Сьомої Львівської державної нотаріальної контори Гуділіною І.І., [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. /а.с. 15/ Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на момент набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 20 березня 2014 року [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 29 квітня 2014 року №2-370, а відтак згода дружини [PERSON] на укладення договору була обов'язковою, оскільки фактично при укладенні даного договору не з'ясовано волевиявлення [PERSON], яка фактично також є стороною договору купівлі-продажу квартири, яка є спільною власністю подружжя, а тому суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року №2-370 слід визнати недійсним. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача та третьої особи на те, що квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої власності та на заяву [PERSON] від 29 квітня 2014 року, оскільки право власності на вказану квартиру набуто [PERSON] під час перебування ним у шлюбі та не може вважатись особистою власністю позивача згідно ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України. У відповідності до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю відповідача [PERSON] та особисто домовлялась з [PERSON] про продаж квартири [ADDRESS] близько двох місяців до укладення договору купівлі-продажу квартири та була присутня у нотаріуса при його оформленні. Також зазначила, що на її думку [PERSON] усвідомлював, що продає квартиру та що укладає саме договір купівлі-продажу, ніхто не говорив позивачу, що укладається інший договір. Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем чи його представником не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів щодо не усвідомлення позивачем [PERSON] на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року №2-370 змісту та наслідків даного правочину, введення позивача в оману відповідачем [PERSON] Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved