Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Будівельне управління № 813» та просив стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 17 527,45 грн., середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку в розмірі 8 849,33 грн. та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 625,15 грн, а всього стягнути на його користь 28 001,93 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він в період часу з знаходився з відповідачем у трудових відносинах. Наказом від 23.07.2014 року № 363п був звільнений на підставі ст. 40п1 КЗпП України. На день звільнення відповідач нарахував, але не виплатив заробітну плату за період з 1.01.2014 року по 23.07.2014 року. Вважає, що дії відповідача є незаконними. Просить стягнути з відповідача вказану заборгованість, а також середній заробіток за час затримки розрахунку та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. Позивач в судове засідання не з'явився, але звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, на позві наполягає, не заперечує про заочний розгляд справи в разі неявки відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, відомості про його належне повідомлення є в матеріалах справи. Враховуючи, що від відповідача не надійшло повідомлення про причини неявки, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає позовні вимоги повністю обґрунтованими. При цьому суд приходить до висновку, що право позивача на отримання всіх сум, які підлягають виплаті при звільненні працівника, порушено, а тому слід застосувати норми ст.ст.116,117 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 12.10.2009 року по 23.07.2014 року працював на посаді інженера-лаборанта у ПАТ «Будівельне управління № 813», тобто знаходився з відповідачем у трудових відносинах. Наказом від 23.07.2014 був звільнений з цієї посади відповідно до ст. 40 п.1 КЗпП України. За період з 1.01.2014 року по 23.07.2014 року позивачу була нарахована, але не в повному обсязі виплачена заробітна плата. Суд вважає, що зроблений позивачем в уточненій позовній заяві розрахунок нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 17 527,45 грн., середнього заробітку за весь час затримки проведення розрахунку в розмірі 8 849,33 грн. та збитки за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 1 625,15 грн. є правильними та такими, що відповідають наданим відповідачем довідкам та матеріалам справи. Доказів про виплату на користь позивача зазначеної суми при звільненні, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З аналізу норми, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку, слідує, що підставою такої відповідальності є, по-перше, факт порушення власником строків розрахунку під час звільнення (ст. 116 КЗпП ) та, по друге, вина власника. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснюється, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь - період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про необхідність здійснення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам трати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення компенсації з урахуванням індексу інфляції також підлягають задоволенню. Як передбачено ч. 3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі зазначеної норми з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved