Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] та примусового зняття з реєстраційного обліку. Вимоги мотивує тим, що він являється власником будинку [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстрований [PERSON] Будинок та прилегле до нього подвір'я знаходяться у вкрай занедбаному стані, будинок завалюється, в ньому всі вікна вибиті, все подвір'я в смітті. Відповідач наразі зареєстрований за даною адресою, однак фактично в будинку не проживає вже більше року та не з'являється в ньому, участі в ремонті будинку та догляді за подвір'ям не приймає, комунальні послуги чи інші витрати пов'язані з ремонтом чи утриманням будинку не сплачує. Будь яких інших адрес проживання [PERSON] не відомо. Позивач зазначає, що з [PERSON] він взагалі не знайомий, відповідач не являється його родичем чи членом сім'ї, а зареєстрований в будинку був колишніми його власниками. 10 грудня 2016 року ним відповідачу було направлено лист з вимогою самостійно знятися з реєстрації та забрати свої речі, однак останній відповіді не надав. Такі дії відповідача перешкоджають йому в повній мірі реалізовувати право користування та розпорядження власним майном. В судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені у ньому обставини. Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у наданому суду письмових запереченнях, пояснив, що у будинку № [ADDRESS] він проживав більше 40 років, будинком заволоділи шахрайським способом, укладений позивачем договір купівлі-продажу будинку є нікчемним правочином, реєстрація йому необхідна для наявності адреси та отримання кореспонденції, оскільки він на даний час оформлює спадщину після смерті свого батька, також письмово звертався до мера м. Києва з приводу надання йому квартири замість знищеного позивачем будинку, при руйнуванні якого було пошкоджено стінку належного йому сусіднього будинку по [ADDRESS] Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 21.09.2016 року та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.09.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б., зареєстрованих в реєстрі, відповідно за № 2065 та № 2067, власником житлового будинку з надвірними будівлями за № [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0708 га., розташованої за цією ж адресою являється позивач [PERSON] (а.с. 11-18). Право власності позивача на житловий будинок по [ADDRESS] також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 68673369 від 21.09.2016 р. Відповідно ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. Судом безспірно встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у належному позивачу будинку № [ADDRESS], про що також свідчить довідка по формі № 3, видана Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 02.12.2016 року № 3019, дата реєстрації відповідача - з 04.02.1971 р. (а.с. 10). Заперечення відповідача про те, що вищевказані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] позивачем укладені неправомірно і є нікчемними суд до уваги прийняти не може, оскільки будь яких доказів щодо цього суду не надано, на час розгляду справи не встановлено обставин того, що зазначені правочини розривалися чи у визначену законом порядку визнані недійсними. Отже, за вищевикладених обставин реєстрація відповідача чинить позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належному останньому на праві власності нерухомим майном. При цьому суд приймає до уваги наступні обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру її порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний спосіб. Суд під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. За вимогами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як зазначено вище, за заявленими вимогами позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] та примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку. При цьому позивач посилається на норми ст. 9, 64, 71, 99, 156 Житлового кодексу України, ст. 405 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що відповідач більше року не проживає у спірному будинку, участі у ремонті будинку та догляді за подвір'ям не приймає, комунальні послуги чи інші витрати, пов'язані з ремонтом чи утримання будинку не сплачує. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положеннями статей 71, 72 ЖК України визначено порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Як роз'яснено у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї чи колишнім членом сім'ї позивача, а також не являється попереднім власником будинку за місцем його реєстрації. Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, як передбачено у вищенаведеному п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, про що вимоги позивачем не заявлялися. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, оскільки позивач є власником вищевказаного будинку, сторони по справі не являються членами сім'ї, а тому позивачем обрано не належний спосіб захисту своїх прав про визнання відповідача на підставі ст. 405 ЦК України таким, що витратив право на користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed