Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на ? частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та встановлення факту того, що він є сином померлої [PERSON] В обґрунтування зазначив, що після смерті матері залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частку квартири [ADDRESS], ? частка якої також належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло за №9984 від 05.11.1998 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради. В органах технічної інвентаризації право власності на вищевказану квартиру зареєстроване не було. Окрім нього інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] немає. У вищевказаній квартирі він зареєстрований та проживав з матір'ю з 17.02.1983 року. До нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк він не звертався, оскільки мешкав зі спадкодавицею на час відкриття спадщини і мешкає дотепер. Коли він звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено, оскільки наданий ним документ (дублікат свідоцтва про право власності на житло №9984 від 05.11.1998 року, виданий Управлінням міського майна Маріупольської міської ради), який підтверджує право власності спадкодавці [PERSON] на ? частку квартири, не відповідає вимогам законодавства. У зв'язку з цим, а також враховуючи те, що він на момент смерті матері (тобто на час відкриття спадщини) постійно з нею проживав та прийняв спадщину, просить встановити факт, що він [PERSON], [INFO], є рідним сином [PERSON], яка померла [INFO], та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Представник Маріупольської міської ради згоден з рішенням суду, прийнятим відповідно до вимог чинного законгодавства України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правові відносини. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.04.2009 року [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на житло №9984 від 05.11.1998 року, виданого Управлінням міського майна Маріупольської міської ради 24.01.2014 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON]. Згідно до довідки Орджонікідзевського РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області №2/818 від 15.01.2014 року [PERSON], 1956 року народження, дійсно звертався до Орджонікідзевського РВ за фактом втрати свідоцтва про народження на своє ім'я, технічного паспорта, приватизаційного свідоцтва №9984 від 05.11.1998 року на квартиру [ADDRESS]. Згідно до копії особового рахунку №71003 та довідки №53 від 13.01.2014 року, виданої ЖКП «Житло «Центр», [PERSON] з 17.02.1983 року зареєстрований у квартирі [ADDRESS], де разом з матір'ю [PERSON] мешкав по день її смерті [INFO] та проживає дотепер. Відповідно до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Таким чином, суд встановлює факт родинних відносин між [PERSON], [INFO], та його матір'ю [PERSON], яка померла [INFO], оскільки у зв'язку з втратою свідоцтва про народження він позбавлений можливості прийняти спадщину після її смерті. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Стаття 1298 ЦК України передбачає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р., свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] про відмову у вчинені нотаріальної дії від 24 січня 2014 року позивачеві [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої [INFO] [PERSON], яке складається з ? частки квартири [ADDRESS], у зв'язку з подачею ним документів, які не відповідають вимогам законодавства і не можуть бути прийняті як правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності спадкодавиці на вказану вище квартиру, а також через відсутність документів, які підтверджують факт родинних стосунків між заявником та спадкодавицею. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], було видано на підставі наказу від 05.11.1998 року №9984, про що було внесено відповідний запис до реєстраційної книги. Згідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформлялася свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалося в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 13, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 (яке було чинним на момент виникнення права власності на квартиру) приватизація державного житлового фонду здійснювалася уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходився державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалася на підставі рішень відповідних органів приватизації. Вищезазначеним Положенням також визначався порядок державної реєстрації права власності на квартиру, зокрема п.28 Положення передбачалася обов'язкова реєстрація в органах технічної інвентаризації свідоцтва про право власності на квартиру. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності не залежало від державної реєстрації до часу набрання законної сили ЦК України та Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, право власності на приватизовану квартиру виникло у спадкодавця з моменту видачі розпорядження про передачу квартири в спільну сумісну власність, тобто з 05.11.1998 року. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки позивач, як спадкоємець прийняв спадщину після смерті матері, але не може отримати свідоцтва про право на спадщину на ? частку спірної квартири, то слід захистити його права та в судовому порядку визнати за ним право власності на ? частку вказаної квартири як за єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину.

Outcome: approved