Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 24.06.2008 р. між позивачем [PERSON]. та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір №0705/0608/55-017, згідно якого банк надав позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35000 дол. США на строк до 24.06.2018 р. включно. Як вказує позивач, 28.11. 2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками. В цей же день було укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». При цьому 03.01.2013 р. позивач отримав від ПАТ «Сведбанк» повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №0705/0608/55-017 на користь відповідача - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року. Листами від 18.01.2013 р. та 20.02.2013р. позивач звертався до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про надання копій документів, що підтверджують факт відступлення ПАТ «Сведбанк» права грошової вимоги до відповідача, на що останній 30.04.2013р. надав позивачу копію договору факторингу №15 від 28.11.2012 року. Також позивач зазначає, що ознайомившись з договором факторингу у неї виникли сумніви щодо його відповідності чинному законодавству та сумніви щодо дійсності факту відступлення права вимоги за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та вважає, що даний договір повинний бути визнаний недійсний, оскільки в даному договорі присутні не всі сторінки, підписані лише перша і остання та сторінки, які знаходяться в середині договору взагалі підписані однією стороною - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Як вказує позивач, 28.11.2012 р. між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги заборгованості за вищезазначеними кредитними договорами. При цьому позивач стверджує, що відповідач не мав жодного наміру реалізовувати договір факторингу №15, оскільки в один і той самий день набув права вимоги за кредитними договорами і в цей же день відступив ці права іншій юридичній особі. Тому посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд визнати договір факторингу №15 від 28 листопада 2012 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» недійсним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання так і не з'явився, двічі надсилав свої заяви щодо відкладення розгляду справи, так які не виконавши запит суду щодо витребування документів від відповідача. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Дійсно, 24.06.2008 р. позивач [PERSON]. та ВАТ «Сведбанк» уклали кредитний договір № 0705/0608/55-017, згідно якого банк надав позивачу грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35000 дол. США на строк до 24.06.2018 року включно.(а.с. 6). Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч. 5 ст. 5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону. Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги. Як з'ясував суд, 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, у відповідності до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступив відповідачу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками (а.с. 19-25). І в цей же день було укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а.с. 26). Як з'ясовано судом, 03.01.2013 р. позивач отримав від ПАТ «Сведбанк» повідомлення про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 0705/0608/55-017 на користь відповідача на підставі договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р. (даний факт так і не спростовано відповідачем). Листами від 18.01.2013 р. та 20.02.2013р. позивач звертався до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про надання копій документів, що підтверджують факт відступлення ПАТ «Сведбанк» права грошової вимоги до відповідача, на що останній 30.04.2013 р. надав позивачу копію договору факторингу №15 від 28.11.2012 року. У відповідності до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі, відносно осіб, які можуть виступати фактором. Також, як з'ясовано судом, 28.11.2012 р. між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» - відповідач № 3 та відповідачем № 2 - ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено також договір факторингу, згідно умов якого Клієнт (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») відповідно до умов відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої Права Вимоги Заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, зазначених у Реєстрі Заборгованості Боржників та у переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактором шляхом надання фінансової послуги Клієнту набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленіст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Як було встановлено судом, ні договір факторингу, ні сам кредитний договір не містять положень, щодо обов'язку повідомлення боржника про заміну кредитора та копія, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 19- 25) не містить усього договору факторингу та де які аркуші не співпадають між собою та не мають підписів сторін. У відповідності до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 -3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п. 7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Як вже зазначалось, належних та допустимих доказів на підтвердження факту несуперечливості договору факторингу актам цивільного законодавства матеріали справи представником відповідача до суду так і не було надано, як і самого оригіналу оскаржуваного договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про задоволення позову [PERSON], оскільки її позовні вимоги знайшли свого підтвердження та є обґрунтованими. На підставі викладеного,

Outcome: approved