Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що він з відповідачкою перебуває в зареєстрованому шлюбі з 26 вересня 2015 року по теперішній час, справа про розірвання шлюбу розглядається в Сумському районному суді Сумської області. Під час перебування у шлюбі сторонами, як подружжям було придбано: житловий будинок з прибудовами, житловою площею 37,3 кв.м., загальною площею 81,4 кв.м.; земельну ділянку, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0672 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0152 та земельну ділянку, надану для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1599 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0153, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На той час, по усній домовленості спільне майно було зареєстровано на відповідачку. Оскільки придбання вказаного нерухомого майна здійснювалось під час перебування подружжя в офіційному шлюбі та за спільні кошти, то позивач просить суд поділити дане майно, визнавши за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з прибудовами, житловою площею 37,3 кв.м., загальною площею 81,4 кв.м.; Ѕ частину земельної ділянки, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0672 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0152 та Ѕ частину земельної ділянки, надану для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1599 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0153, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач та його представник - адвокат Дрозденко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, направивши до суду відзив, в якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги визнала, просила зменшити суму судових витрат, оскільки вона має на утриманні двох малолітніх дітей та знаходиться в скрутному фінансовому становищі. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши правові позиції сторін, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, - і не оспорюється сторонами, - що з 26 вересня 2015 року по теперішній час позивач перебуває у шлюбі з відповідачкою, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5), в Сумському районному суді відкрито провадження про розірвання шлюбу між сторонами (а.с. 6). Відповідно договору купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки посвідченого 03.03.2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиною О.М. за реєстровим №138 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 81772129 від 03.03.2017 року, - житловий будинок з прибудовами, житловою площею 37,3 кв.м., загальною площею 81,4 кв.м.; земельна ділянка, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0672 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0152 належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] (а.с. 7-9). Відповідно договору купівлі - продажу земельної ділянки посвідченого 03.03.2017 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиною О.М. за реєстровим №139 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 81776730 від 03.03.2017 року, - земельна ділянка, надана для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1599 га, кадастровий номер 5924786900:14:002:0153 належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON] (а.с. 10-11). Виходячи з наведеного спірне майно, земельні ділянки та житловий будинок, були придбані, набуто право власності, під час шлюбу та спільного проживання сторін і за спільні кошти. Разом з тим, вирішуючи вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, суд звертає увагу на роз`яснення в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2). Так, у пункті 18 вказаної постанови зазначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно з ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Положеннями частини першої ст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Верховний Суд України сформулював правову позицію правову позицію, яка урегульована судовою практикою, а саме: Постановою Верховного Суду України від 21 березня 2018 року м. Київ, справа № 686/9580/16-ц, провадження № 61- 3478 св 18. та прийнятою на підставі неї Постановою Хмельницького апеляційного суду від 06 березня 2019 року, справа № 686/9580/16-ц, провадження № 22-ц/4820/162/19. Відповідно до ст. 378 ЦК України, право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Згідно з вимогами частин 1,2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Крім того, у відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст. ст. 358, 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідач не оспорює тієї обставини, що майно, вказане позивачем, придбане у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, не заперечує проти його розподілу. Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. З огляду на викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки є правові й фактичні підстави для розподілу спільного майна подружжя по Ѕ частині кожному. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності з вимогами ст. ст. 141, 142 ЦПК України, та в зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 1233,20 гривень судових витрат, а також 1233,20 гривень повернути позивачу з державного бюджету. Крім того, необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача 1000 грн. 00 коп. у відшкодування витрат по сплаті вартості роботи оцінювача. В задоволенні вимог щодо стягнення інших судових витрат, які поніс позивач в зв`язку з розглядом справи, необхідно відмовити, оскільки позивачем не подано до суду жодних доказів на підтвердження понесених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved