Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Під час розгляду справи до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 29.02.2008 між сторонами було укладено кредитний договір № 053-2008-485, згідно з яким банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 120000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,95% річних, для придбання нерухомого майна. Позивач вважає вказаний договір незаконним, а дії відповідача при його укладенні протиправними, оскільки надання кредиту в іноземній валюті для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України суперечить Конституції України. Так, позивач вказує, що звернувся до банку з метою отримати в кредит саме гривню, за яку тільки й міг розраховуватися з іншими резидентами України. Перед укладенням даного кредитного договору працівники банку запевнили позивача, що він має обміняти валюту на гривні, в результаті чого отримає ту суму, яка йому потрібна. При цьому, позивач був впевнений, що оскільки фактично він бере кредит в гривні, то й розраховуватись за цим договором він також буде в гривні. До то ж працівники відповідача переконали його, що гривня та іноземна валюта мають стабільне цінове співвідношення, курс валюти до гривні суттєво не змінювався майже п'ять років. Крім того, позивач стверджує, що відповідачем не виконані норми вимог законодавства щодо перевірки цільового використання кредитних коштів позивачем, що кваліфікується як бездіяльність банку. Наведене, на думку позивача, свідчить про введення банком в оману щодо правової природи спірного договору та про дійсні права та обов'язки сторін. Посилаючись на наведене, просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо надання кредиту позивачу як резиденту України в іноземній валюті заздалегідь для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, в даному випадку за тим, щоб позичальник використав отриману ним валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; та визнати недійним кредитний договір № 053-2008-485 від 29.02.2008, що укладений між ним та відповідачем. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Від представника банку Куришко К.В. надійшли заперечення на позов, в яких відповідач просить відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що кредитний договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 29.02.2008 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 053-2008-485 (на придбання майна), згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 120000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору складає 606000,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,95%, на строк до 10.02.2033, з метою придбання квартири. Згідно з п. 1.5. кредитного договору погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником у валюті кредиту. Відповідно до п. 2.1.3. кредитного договору для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій з надання та погашення кредиту позичальник відкриває у кредитора поточний рахунок [NUMBER]. 29.02.2008 грошові кошти у розмірі 120000,00 доларів США були зараховані на поточний рахунок позивача, про що свідчить виписка з його особового рахунку та меморіальний ордер від 29.02.2008. Також 29.02.2008 з метою забезпечення виконань за кредитним договором між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 053-2008-485-Р, згідно з яким остання зобов'язалась перед кредитором відповідати за невиконання позивачем зобов'язань за вищевказаним кредитним договором. Кредитний договір та договір поруки укладені у письмовій формі та підписані сторонами. Згідно положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як на підстави для визнання кредитного договору недійсним, позивач, зокрема, посилався на порушення відповідачем ст. 99 Конституції України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» щодо відсутності у відповідача відповідної індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Проте, суд вважає такі доводи позивача безпідставними з огляду на наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України, зокрема Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями, що не потребує індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Згідно з п. 4 ст. 5 Декрету КМ України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, тощо. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011№ 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також суд вважає безпідставними твердження позивача, що він, укладаючи спірний договір, мав намір отримати в кредит національну валюту України - гривню, а не іноземну валюту, з огляду на нижченаведене. Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, як вбачається з матеріалів справи, до укладення кредитного договору позивачем особисто заповнювалась анкета - заява на отримання іпотечного кредиту, в якій він вказував бажану суму та валюту кредиту, вартість забезпечення, строк кредитування та бажану відсоткову ставку, що було враховано банком та прийнято рішення про надання кредиту. Разом з тим, як вбачається з п. 8.5. кредитного договору, позивач підписанням даного договору підтвердив, зокрема, що він розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та йому повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти; до укладення цього договору він був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для визнання недійсним раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь. Оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та судом таких не встановлено. До того ж суд враховує, що до жовтня 2014 року позивач виконував свої договірні зобов'язання та претензій до банку не мав, про що свідчить виписка з особового рахунку позивача. Щодо посилань позивача на бездіяльність банку в частині здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів слід зазначити наступне. Пунктом 3 ст. 1056 ЦК України передбачено, що у разі порушення позичальником встановленого кредитним договором обов'язку цільового використання кредиту кредитодавець має право також відмовитися від подальшого кредитування позичальника за договором. Тобто, недотримання позичальником цільового використання кредиту надає кредитодавцю право, а не обов'язок відмовитися від подальшого кредитування, а тому вимоги позивача щодо бездіяльності банку не заслуговують на увагу. Між тим, фінансовий контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами на території України здійснюють органи державної податкової служби України (п.3 ст.13 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що позов не підлягає задоволенню, то й підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності не має. З викладеного,

Outcome: dismissed