Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 04 вересня 2013 року та 15 жовтня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договори позики, у відповідності до яких він передав відповідачу грошову позику в розмірі 15 000, 00 грн. зі строком повернення до 04 листопада 2013 року та 18 000, 00 грн. зі строком повернення до 15 грудня 2013 року. Укладення договорів позики підтверджується розписками від 04 вересня 2013 року та від 15.10.2013 року власноруч написаними відповідачем. Зазначає, що відповідачем в порушення умов договорів позики, а також вимог ст.ст. 1046, 526, 530, 610, 1049 ЦК України, станом на 19.05.2014 року грошова позика в загальному розмірі 33 000, 00 грн., не повернута. У зв'язку з чим звертається з даним позовом до суду. Позивач та відповідач в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивача до суду надано заяву згідно якої остання просить суд справу розглянути за її відсутності та винести заочне рішення, позов підтримує в повному обсязі. Причини неявки відповідача суду не відомі. Суд вважає за можливе, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України, розглянути справу за відсутності вищезазначених осіб. Крім того, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 04.09.2013 року позивач [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 15 000, 00 грн., зі строком повернення через два місяці, а саме до 04.11.2014 року. Крім того, 15.10.2013 року позивач [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 18 000, 00 грн., зі строком повернення через два місяці, а саме до 15.12.2013 року. Факт отримання відповідачем від позивача вищезазначених коштів в борг, підтверджується наданими суду копіями відповідних Розписок від 04.09.2013 року та від 15.10.2013 року (а.с. 2а). Судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Глави 71, Параграфу 1. ЦК України (Позика). Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно були укладені Договори позики в яких вони погодили всі їх істотні умови, які є характерними даному виду договорів, а саме суму позики яка по першому договору від 04.09.2013 року складає 15 000, 00 грн., а по другому договору від 15.10.2013 року - 18 000, 00 грн., а також строк повернення позики, який по першому договору становить два місяці та закінчується 04.11.2013 року, а по другому договору становить два місяці та закінчується 15.12.2013 року. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 60, 10 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що останній отримавши в борг грошові кошти в загальній сумі 33 000, 00 грн., свої зобов'язання щодо їх повернення в строк погоджений сторонами в укладених між ними Договорах позики, не виконав. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачем його прав, як позикодавця, у зв'язку з чим суд вважає, що наявні правові підстави для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми бору за Договорами позики, що узгоджується із ст. 16 ЦК України та ст.ст. 1046, 1049 ЦК України. Стаття 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідності задоволення його позову, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена останнім сума судового збору в розмірі 330, 00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved