Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у вересні 2015 року він звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання набутого подружжям майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна після розірвання шлюбу. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року в частині поділу квартири скасовано та ухвалено нове рішення, яким вказану квартиру визнано спільним майном подружжя та визнано за сторонами по 1/2 частині даної квартири на праві приватної власності. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням позовні вимоги були задоволені частково, а саме зобов`язано відповідачку усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення позивача. Визначено порядок користування квартирою, а саме виділено у особисте користування позивача жилу кімнату площею 28,6 кв.м. з лоджією, санвузол 4.7 кв. м. та гардероб 2.3 кв. м., а у користування відповідачки виділено дві жилі кімнати площею 15.9 кв. м. та 22 кв. м. з балконами, санвузол 2.8 кв. м. та залишено у спільному користуванні співвласників квартири приміщення кухні площею 11.1 кв. м. та коридор площею 14.7 кв. м. Проте відповідачка дані рішення судів не виконує, одноосібно проживає в даній квартирі та не надає змоги позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Враховуючи викладене, позивач вважає, що майно, а саме квартира за адресою: [ADDRESS] було безпідставно збережено відповідачкою. Зазначив, що відповідачка починаючи з 10 квітня 2017 року фактично є наймачем 1/2 частини вищевказаної квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу та перешкоджає вільному користуванню та розпоряджанню позивачем своїм майном. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідачки на свою користь безпідставно збережені грошові кошти в рахунок оплати за фактичне користування 1/2 частиною квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі 417 760,20 грн, три відсотки річних у розмірі 41 130,40 грн та інфляційних втрат у розмірі 41 130,40 грн. 18.03.2020 року представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить збільшити позовні вимоги за фактичне користування 1/2 частиною вищевказаної квартири до 443 079 грн, збільшити розмір трьох відсотків річних до 18 821,08 грн та інфляційних втрат до 41 965,92 грн. 03.08.2020 року представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить збільшити позовні вимоги за фактичне користування 1/2 частиною вищевказаної квартири до 481 057,20 грн, збільшити розмір трьох відсотків річних до 23 440,73 грн та інфляційних втрат до 51 523,76 грн. 11.08.2020 року судом долучено до матеріалів справи письмові пояснення відповідачки, в яких остання просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що відповідачкою не створювались жодні перешкоди у користуванні позивачем вказаною квартирою, оскільки останньому були передані ключі від нею, а також він здійснював спроби продажу своєї частки квартири, задля чого здійснював її покази потенційним покупцям. Крім того зазначила, що позивачем не доведено факту нанесення йому збитків відповідачкою. Вважає, що надана позивачем довідка про розрахунок середньої вартості 1 кв. м. не може бути належним доказом, оскільки вона не підтверджує факту, що позивач позбавлений права здавати в оренду належну йому 1/2 частину квартири. Також просила закрити провадження у справі у зв`язку зі спливом строків позовної давності. В тому ж судовому засіданні судом долучено до матеріалів справи відповідь на відзив представника позивача, в якому позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що викладені у додаткових поясненнях обставини не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того в судовому засіданні 01.03.2020 року представником позивача подано клопотання про збільшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивача витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 35 180,60 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка в жодне з призначених судових засідань не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від неї 17.03.2020 надійшла заява про відкладення розгляду справу у зв`язку з пошуком представника для захисту її прав, 15.06.2020, 28.07.2020, 20.10.2020, 28.02.2021 - у зв`язку з введеним карантином, 01.12.2020 у зв`язку з хворобою. При цьому більшість з поданих клопотань передані безпосередньо відповідачем до канцелярії суду особисто, не зважаючи на причини, які змусили її просити відкласти розгляд справи. Такі дії відповідача суд розцінює як ухилення від явки до суду, що негативно впливає на завдання цивільного судочинства, визначені процесуальним законом. У відповідності до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі зібраних у справі доказів без допиту заявлених нею свідків, оскільки на виклики суду вони не з`явились, а стороною відповідача не забезпечено їх участь у судових засіданнях. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мінського районного суду м. Києва від 27.04.1997 року було розірвано, проте після ухвалення даного рішення сторони відновили подружні відносини та надалі проживали разом однією сім`єю, вели спільний побут та виховували дітей. За час спільного проживання у 2010 році подружжям було придбано трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року було встановлено, що з середини 2010 року відповідач, після введення в експлуатацію будинку, разом з дітьми стала постійно проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Цим рішенням визнано дану квартиру особистою приватною власністю відповідача. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.04.2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.11.2016 року в частині поділу квартири скасовано та ухвалено нове рішення, яким вказану квартиру визнано спільним майном подружжя та визнано за сторонами по 1/2 частині даної квартири на праві приватної власності. Загальна площа спірної квартири складає 108,2 кв.м., жила площа - 66,50 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 24.04.2017 року відповідачці була направлена заява про надання позивачу доступу до квартири та видачу дублікатів ключів, а також позивачем направлялись неодноразові пропозиції для укладання угод про порядок користування квартирою. Крім того 04.05.2019 року відповідачу була направлена пропозиція «Про укладення договору найму (оренди) за користування частковою у праві спільної власності». Усі дані заяви були проігноровані відповідачем, а перешкоди у здійсненні права користування позивачем належною йому часткою квартири усунуті не були. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2019 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням позовні вимоги були задоволені частково, а саме зобов`язано відповідачку усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення позивача. Визначено порядок користування квартирою, а саме виділено у особисте користування позивача жилу кімнату площею 28,6 кв.м. з лоджією, санвузол 4.7 кв. м. та гардероб 2.3 кв. м., а у користування відповідачки виділено дві жилі кімнати площею 15.9 кв. м. та 22 кв. м. з балконами, санвузол 2.8 кв. м. та залишено у спільному користуванні співвласників квартири приміщення кухні площею 11.1 кв. м. та коридор площею 14.7 кв. м. Вищевказане рішення суду відповідачкою також не виконувалось тривалий час. 31.07.2020 виконавче провадження щодо його виконання завершено у зв`язку з фактичним виконанням (а.с.237 т.1). Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Ст.3 ЦК України передбачено неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Ст. 12 ЦК України установлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановленим законом. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦК України установлено, що цивільні права особа здійснює у межах наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Особа повинна утримуватися від дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди, а також зловживання правом у інших формах. В частині 6 ст. 13 ЦК зазначено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може застосувати інші наслідки, встановлені Законом. Предметом врегулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які за своїм змістом є кондикційними і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. При цьому для кондикційних зобов`язань вина особи, яка отримала чи зберегла у себе майно (кошти) не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного збереження такого майна (коштів) однією особою за рахунок іншої. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте або збережене майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте або зберігалося, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою за рахунок іншої особи (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося (зберігалося), згодом відпала. Таким чином, обов`язок набувача (зберігача) повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відповідач з 10 квітня 2017 року фактично користувалася правомочностями наймача щодо 1/2 частки Квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу, створюючи, при цьому, перешкоди у реалізації ним прав, як співвласника квартири. Водночас, відповідно до ст.760 ЦК України предметом договору найму можуть бути майнові права, та відповідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. На думку суду, відносини з фактичного користування Відповідачем 1/2 часткою квартири, яка належить на праві приватної власності позивачеві без укладеного договору найму (оренди), є за своїм змістом кондикційними. До аналогічної правової позиції дійшла і Велика Палата Верховного Суду у п. 90 Постанови від 23.05.2018 № 629/4628/16-ц (копія з ЄДРСР додається), а також КЦС у складі Верховного Суду у Постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 382/1097/17. Відповідач, як фактичний користувач всією квартирою, що без достатньої правової підстави за рахунок власника 1/2 частини цього майна (позивача) зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти [PERSON] на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. До такої ж правової позиції дійшла і Велика Палата Верховного Суду у п. 94 Постанови від 23.05.2018 № 629/4628/16-ц та п.71 Постанови від 04.12.2019 по аналогічній за своєю юридичною природою справі № 917/1739/17. При цьому відновлення порушених прав Позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для Відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які він мав би сплатити за звичайних умов як фактичний добросовісний наймач (орендар). Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України). Такі висновки відповідають також правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) (копія з ЄДРСР додається) та у постанові КЦС Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 382/1097/17. Таким чином, фактичні обставини справи свідчать про наявність підстав для повернення безпідставно збережених коштів, адже в даному випадку присутні всі необхідні складові елементи кондикційного зобов`язання, а саме набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого), збереження 1/2 частини квартири відбулося за відсутності правової підстави, оскільки жодного договору щодо цього між ними не укладалось. Відповідно до довідки-розрахунку середньої ринкової вартості найму житла 1 кв.м квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була складена ПП «Тасадор» вказана величина станом на 07 грудня 2019 року, становить на місяць: 234 (Двісті тридцять чотири) гривні за 1 кв.м. Враховуючи приналежність Позивачу права власності на 1/2 частину Квартири загальною площею 108,20 кв.м, розмір безпідставно збережених Відповідачем коштів, які підлягають поверненню складає 12 659,40 грн/місяць (108,20м2 : 2 = 54,10м2 х 234грн. = 12659,40 грн/місяць). Період безпідставного збереження майна судом визначається з 11 квітня 2017 року по 10 липня 2020 року. Згідно розрахунку наданого позивачем, перевіреного судом, розмір безпідставно збережених коштів складає 481 057,2? грн. (12 659,40 грн. х 38 місяців). Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У Постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок (залишений без змін Постановою Великої Палати ВС від 10.04.18 по справі № 910/10156/17) про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. В даній справі суд вважає обґрунтованими посилання позивача на можливість застосування до даних правовідносин відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, за період з 11.05.2017 по 10.07.2020 3% річних становить - 23 440,73? грн., інфляційні втрати - 51 523,76 грн. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, обсяг наданих адвокатом послуг, суд вважає вимоги позивача про стягнення грошових коштів на професійну правничу допомогу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому суд враховує те, що відповідачем клопотання про зменшення судових витрат не заявлялось. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 5 560,40 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved