Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення на свою користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 103197,10 грн. та середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23.10.2017 року уклав з ФОП [PERSON] трудовий договір, відповідно до умов якого як працівник зобов`язувався виконувати обов`язки водія автотранспортного засобу, нести матеріальну відповідальність за технічний стан автомобіля і вантаж, обслуговування та ремонт автомобіля, заміна паливно-мастильних матеріалів та запасних частин (п.2 договору), а відповідач як фізична особа-підприємець зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства (п. 3 договору). Оскільки протягом усього часу йому не платили заробітну плату він, 15.06.2020 року, ініціював розірвання трудового договору. Проте, розрахунку досі не проведено. На його звернення про повний розрахунок відповідач повідомив, що нічого йому не винен. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 103197,10 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення із розрахунку 190,10 грн. за день. В суді представник позивача позов підтримав, просить його задовольнити. Представник відповідача в суді проти задоволення позову заперечила, просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Відповідач подав суду відзив на позов, у якому зазначив, що свої договірні обов`язки по оплаті праці позивача виконував належним чином. Представник відповідача суду пояснив, що заробітна плата фактично позивачу виплачена, заборгованості по виплаті перед позивачем не має, що підтверджується наданими відомостями про нарахування та виплату заробітної плати, поясненнями в суді свідків, позивач працював не один день, виконував відповідальну роботу, часто їздив у відрядження, заробітна плата йому виплачувалася готівкою. Ухвалою судді від 21 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді від 11 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 23.10.2017 р. [PERSON] уклав з ФОП [PERSON] трудовий договір(а.с.3), відповідно до умов якого працівник зобов`язувався виконувати обов`язки водія автотранспортного засобу, нести матеріальну відповідальність за технічний стан автомобіля і вантаж, обслуговування та ремонт автомобіля, заміна паливно-мастильних матеріалів та запасних частин (п.2 договору), а фізична особа-підприємець зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства (п. 3 договору). Наказом №10-к від 23.10.2017р. [PERSON] прийнятий на роботу водієм вантажного автомобіля до ФОП [PERSON] (а.с.66). Наказом №12-к від 15.06.2020р. [PERSON] звільнений з роботи(а.с.65). Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що при йому при звільненні не було проведено розрахунок по заробітній платі за весь період роботи, сума заборгованості складає 103197,10 грн. Відповідно дост.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до положень частини першої статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України). За приписами статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод: колективних договорів, трудових договорів. Відповідач на заперечення факту наявності заборгованості по заробітній платі надав суду відомості про нарахування та виплату заробітної плати з жовтня 2017р. по червень 2020р. (а.с. 16-24) з вказаних документів вбачається, що фізичною особою - підприємцем [PERSON] була нарахована заробітна плата, з якої утримано податок за весь період роботи позивача. Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 27.08.2020р. згідно поданих «Податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» за період з 23.10.2017р. по 15.06.2020р. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ФОП [PERSON] (а.с. 5). З витребуваних судом у представника позивача індивідуальних відомостей з Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] - довідка форми ОК-5 (а.с. 75-80), також видно, що позивачу зараховано з жовтня 2017 р. по червень 2021 р. відомості про заробітну плати в мінімальному розмірі. Однак ці документи підтверджують факт нарахування роботодавцем найманому працівнику заробітної плати, але вони не підтверджують факт виплати даної заробітної плати позивачу. Надані представником відповідача розрахунково-платіжні відомості(а.с.16-24) не містять підписів позивача про отримання ним нарахованої заробітної плати. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проте, що позивач отримував заробітну плату щомісяця, між ним та відповідачем не було спору з приводу виплати заробітної плати, заробітну плату позивач отримував готівкою судом оцінюються критично оскільки показаннями свідків не може бути підтверджений факт виплати позивачу заробітної плати у належному розмірі. Відповідачем не надано суду належних письмових доказів на підтвердження того факту, що позивачу виплачувалась заробітна плата за період з 23.10.2027р. по 15.06.2020р. у повному обсязі, а тому позовні вимоги в частині стягнення 103197,10 грн. заробітної плати підлягають задоволенню оскільки підтверджені належним розрахунком у позові який відповідачем та його представником не спростовано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, проведення повного розрахунку зі звільненим працівником проводиться не на вимогу такого працівника, а закріплено законодавством. Середній заробіток працівника за затримку розрахунку при звільненні згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число робочих відпрацьованих днів. Середньоденна заробітна плата становить 190,10 грн. = 3802,01 грн.*2/40 робочих днів (21 робочий день у квітні 2020 р. та 19 робочий день у травні 2020 р). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 342 робочий день за період з 16 червня 2020 року по 26 жовтня 2021 року( 10 + 23 + 20 + 22 + 21 + 21+ 22+ 19 + 20 + 22+ 22 + 18 + 20 + 22 + 21 + 22 + 17) становить 65014,20 грн.(342 х 190,10 грн. = 65014,20 грн.). Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі N 761/9584/15-ц (провадження N 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті насамперед слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення зазвичай ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. В зв`язку з цим, враховуючи розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем, строк який минув з часу звільнення позивача, обставини справи, суд вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача до 10000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial