Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки та її неповнолітньої дитини [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS], посилаючись на те, що він є власником будинку, відповідачка та її неповнолітня дитина зареєстровані в будинку, але не проживають там більше шести місяців без поважних причин, витрати по утриманню житла та комунальні послуги не сплачують.В червні 2015 року відповідачка забрала свої особисті речі та речі дитини, добровільно покинула домоволодіння, переїхавши на постійне місце проживання до іншого помешкання. В зв'язку з вищевикладеним і просить суд визнати відповідачку та її неповнолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач позов підтримав, вказуючи на те, що підставами для позбавлення права на проживання в домі є те, що відповідачка та її неповнолітня дитина спірним житловим приміщенням не користуються понад шести місяців без поважних причин. Відповідачка , будучи належним чином оповіщеною про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за своєї відсутності не подавала, тому суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, свідків, суд знаходить, що позов не підлягає задоволенню зі слідуючих підстав. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Реалізація вказаних конституційних гарантій відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] є приватною власністю позивача по справі (а.с.13-15). Відповідачка з дитиною вселилася в житловий будинок як член сім'ї позивача -його дружини, набувши відповідних прав і обов'язків членів сім'ї власника жилого будинку (а.с.11). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що дійсно [PERSON] проживала з позивачем і на початку літа 2015 року покинула його. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У даній справі при вирішенні питання про визнання особи, яка є членом сім ' ї власника, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, застосуванню підлягає ст. 405 ЦК України, оскільки спірне житлове приміщення є приватною власністю позивача, а ст. 72 ЖК України, на яку посилається позивач в своєму позові, регулює відносини з тимчасово відсутніми громадянами з приводу житла в державному та комунальному житлову фонді (ст. 71 ЖК УРСР). Так, ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сім ' ї власника втрачає право користування житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Права та обов'язки члена сім'ї власника жилого будинку визначені і в ст.156 Житлового Кодексу України, відповідно до якої вони: Користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані братии участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Із зазначеного, пояснень позивача та свідків убачається, що відповідачка з її неповнолітньою дитиноюпокинула будинок позивача, забравши свої особисті речі та речі дитини, в червні 2015 року. З позовною заявою позивач звернувся до суду 09.12.2015 року. Вказане свідчить про те, що відповідачка з її неповнолітньою дитиною не користується спірним житловим будинком менше одного року без поважних причин. Отже правові підстави для задоволення позову про визнання [PERSON]та її неповнолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відсутні. А тому,

Outcome: dismissed