Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- [PERSON] , про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування його реєстрації. В обґрунтування позову зазначив, що віє є власником земельної ділянки\~ площею 1,7538 га, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521686300:06:000:0199, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №022522, виданого 01.09.2004 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 05.03.2004 року №64, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №235 . Як на підставу позовних вимог посилається на те, що\~ 22.03.2019 року вирішив передати земельну ділянку [PERSON] , про що уклав відповідний договір оренди земельної ділянки. Проте, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про наявність укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» 29.07.2016 року письмового договору оренди №216 належної йому земельної ділянки, який він не підписував. Договір було укладено без його волевиявлення, що є підставою для визнання його недійсним. За вказаних підстав звернувся в суд з даним позовом. 11.03.2020 року на адресу суду за вх.2531/20 від представника позивача надійшла заява згідно якої просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0521686300:06:000:0199, який укладений між [PERSON] та ТОВ «Лан-Агро» за №216 від 29.07.2016 року, та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про інше речове право 30893798 від\~ 25.03.2019 року в зв`язку з технічною помилкою в кадастровому номері земельної ділянки, що зазначено в п.2 прохальної частини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] -адвокат Сидоров П.В. позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро»-адвокат Мельник Ю.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що висновок експерта викликає сумніви у його правильності.\~ Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та день розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень з приводу даного позову не надав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,7538 га, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0521686300:06:000:0199, на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №022522, виданого 01.09.2004 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 05.03.2004 року №64, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №235 (а.с.6). Як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що\~ 22.03.2019 року вирішив передати земельну ділянку [PERSON] , про що уклав відповідний\~ договір оренди земельної ділянки. Проте, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо про наявність укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» 29.07.2016 року письмового договору оренди №216 належної йому земельної ділянки (а.с.9), який він не підписував. Договір було укладено без його волевиявлення, що є підставою для визнання його недійсним. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Законом України «Про оренду землі», Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14, 16 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі. Укладення договору оренди землі, зокрема укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності, здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до вимог ч.1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотні умови договору оренди визначені в ст.15 Закону України «Про оренду землі» і за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Підпис у договорі-це дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що підпадає під поняття «правочин» (ч.1 ст.202 ЦК України ), і стверджує про волевиявлення сторони. Підписуючи договір оренди, особа надає свою згоду не тільки на передачу земельної ділянки в оренду, а саме на передачу її в оренду на певних умовах (розмір орендної плати, строк договору та інше), а не підписання позивачем договору оренди свідчить про відсутність погодження істотних умов договору із власником земельної ділянки. Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 18.12.2013 року у справі №6-127цс13). Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Матеріали справи свідчать про те, що згідно висновку почеркознавчого дослідження №243 від 30.09.2019 року підпис в графі «Орендодавець» у договорі оренди земельної ділянки №216 від 29.07.2016 року, укладеного між ТОВ «Лан-Агро» та [PERSON] , виконаний не гр. [PERSON] , а іншою особою (а.с.100-102). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд вважає, що доведеним є факт того, що позивач не підписував договір оренди землі від 29.07.2016 року та не надавав відповідних повноважень іншій особі на їх підписання. Тому відсутнє волевиявлення [PERSON] на встановлення його цивільних прав та обов`язків щодо укладання договору оренди землі, яка перебуває у його власності, на умовах, що були визначені в договорі оренди землі. Разом з тим, суд критично оцінює доводи представника відповідача з приводу того, що\~ висновок експерта\~ викликає сумніви у його правильності, оскільки експерт [PERSON] викликалась до суду та роз`яснила свій висновок №243 по справі\~ №132/1713/19, надавши чіткі пояснення на поставлені судом та учасниками процесу запитання. Крім того, судом було задоволено клопотання експерта щодо надання додаткових матеріалів і зразків необхідних для проведення експертизи. Відтак, висновок експерта не викликає сумніви в його правильності. Відповідно вимог до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] не підписував спірний договір оренди землі, за відсутності доказів про обізнаність позивача про наявність укладеного ним належним чином договору оренди земельної ділянки від 29.07.2016 року, а також те, що реєстрація є похідною від оспорюваного договору, суд приходить до висновку про задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, проведення експертизи. Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України\~ інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною третьою вказаної статті ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6\~ Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Вирішуючи питання про стягнення\~ понесених [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги від 09.04.2019 року, укладений між\~ [PERSON] та [PERSON] , долучений до позовної заяви попередній розрахунок виконаних адвокатом робіт та квитанція до прибудоткового кассового ордера №5 від 09.04.2019 року, яка засвідчує факт здійснення оплати послуг адвоката в розмірі 3000 грн, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі, який підтверджений документально. З врахуванням виконаної адвокатом роботи, принципів співмірності та розумності судових витрат, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000грн. Також, як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 768,40 грн (квитанція №25 від 06.05.2019 року). Крім\~ того, позивачем було сплачено витрати, пов`язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2250,24 грн. Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до вимог\~ п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України\~ інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову-на відповідача. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, беручи до уваги те, що позов задоволено, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн та витрати, пов`язані з проведенням судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2250,24 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved