Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПРАТ «ІНГЗК»). Просив стягнути на свою користь без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 4412,25 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15230,60 грн за період з 04 червня 2007 року по 01 березня 2008 року та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 09 березня 1966 року по 14 серпня 1967 року він працював на підприємстві відповідача, 14 серпня 1967 року був звільнений у зв'язку з призивом до армії. Після звільнення з армії з 21 липня 1969 року по 24 квітня 1978 року та з 01 листопада 1996 року по 04 червня 2007 року він знову працював на підприємстві відповідача. Був звільнений 04 червня 2007 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача становить 20 років 9 місяців 7 днів. Від свого представника він дізнався, що йому при звільненні відповідач зобов'язаний був виплатити вихідну допомогу на підставі п. 6.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат. Відповідно до зазначеного пункту Галузевої угоди власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 років і більше - тримісячної заробітної плати. Відповідно до ст. 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Статей 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними і забороняється включати їх до договорів і угод. Виконання положень Галузевої угоди є обов'язковим для відповідача. При звільненні йому була виплачена одноразова допомога в розмірі 2542,41 грн. Вважає, що відповідач не виплатив йому три середньомісячні заробітні плати, оскільки стаж роботи позивача на підприємстві відповідача переривався. Проте Галузевою угодою не передбачено, що одноразова допомога виплачується при непереривному стажі роботи. Середньомісячна заробітна плата позивача перед звільненням становила 2318,22 грн. Тому розмір вихідної допомоги, яку повинно було виплатити підприємство відповідача, становить 6954,66 грн (2318,22 грн х 3). Відповідачем ж виплачено лише 2542,41 грн, тому недоплачена сума допомоги становить 4412,25 грн. Крім того, відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводяться в день звільнення. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що у разі якщо працівникові не були виплачені належні йому суми при звільнені, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а не при проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 04 червня 2007 року по 01 березня 2008 року (267 днів) становить 31142,88 грн, із розрахунку при середньоденній заробітній платі 116,64 грн (267 днів х 116,64 грн). Щодо застосування строків позовної давності, позивач зазначив, що відповідно до Рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року - у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.Крім того, у зв'язку з тривалою невиплатою належної позивачу при звільненні одноразової допомоги він переніс моральні страждання. Моральну шкоду оцінює у 10000 грн. Моральну шкоду обґрунтовує тим, що він майже все своє життя з 17 років сумлінно та добросовісно пропрацював на підприємстві відповідача. Позивач працював у шкідливих умовах праці, отримав ушкодження здоров'я. А відповідач порушив обов'язки, встановлені Галузевою угодою, та не виплатив належні йому кошти. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи без його участі, за участю представника [PERSON], позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити. Судом ухвалено про розгляд справи без участі позивача. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала відзив на позов. У відзиві зазначає, що позивач був звільнений з підприємства відповідача у віці 60 років 04 червня 2007 року за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно зі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України в день звільнення позивач отримав від відповідача виплату всіх належних йому сум. Позивач зазначає в своїй позовній заяві, що він мав право при звільненні на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат на тій підставі, що був звільнений на пенсію і мав стаж роботи на підприємстві більше ніж 20 років. Але з таким твердженням відповідач не погоджується у зв'язку з тим, що відповідач у своїй роботі керується Колективним договором, який укладається відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди» з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів найманих працівників і власників та уповноважених ними органів. На момент звільнення позивача діяв Колективний договір на 2007-2008 роки, укладений між Дирекцією та профспілковим комітетом Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (назва підприємства на той час). Відповідно до підпункту 2 пункту 3.11 Колективного договору одноразова матеріальна допомога виплачується працівникам товариства, які в 2007-2008 роках досягають загального пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років), мають право на будь-яку трудову пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років) та які звільняються з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на будь-яку трудову пенсію у тримісячний термін з дня досягнення загального пенсійного віку. При цьому при безперервному стажі роботи на підприємстві від 7,5 років до 15 років одноразова допомога складає один місячний оклад (тариф), від 15 до 20 років - 2 місячних оклади, від 20 років і більше - 3 місячні оклади. Відповідно до трудової книжки позивача, його безперервний стаж роботи у відповідача на момент звільнення становив 10 років 7 місяців 4 дні, тому йому була виплачена допомога при звільненні в розмірі 2542,41 грн, що відповідає місячному окладу позивача. Основним доказом позивач зазначає Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки, згідно з п. 6.1 якої, на думку позивача, відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати. Зазначає, що відповідач не є стороною угоди і, відповідно, її підписантом. Згідно з п. 1.6 діючого Статуту відповідача та п. п. 4.2 і 4.3 Статуту ВАТ «ІнГЗК» (діяв станом на 01.01.2006 року) Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою, створеною за законодавством України, має відокремлене майно, самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах. Згідно з п. 17.2 діючого Статуту та п. 13.4.1 Статуту ВАТ «ІнГЗК» від імені Товариства діє Генеральний директор Товариства, який представляє його інтереси перед юридичними та фізичними особами, державою, державними та громадськими установами, вчиняє від імені Товариства правочини та інші юридично значимі дії. Враховуючи, що Галузева угода не була підписана Генеральним директором відповідача як представником відокремленої юридичної особи, тому твердження позивача стосовно того, що «Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на відповідача» є помилковим і не відповідає дійсності. Вважає, що твердження позивача щодо того, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат є безпідставними і необґрунтованими. Щодо вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням саме на відсутність обмеження будь-яким строком для стягнення зазначають, що всі виплати, що належали позивачу при звільненні, були нараховані і виплачені в день звільнення, як і передбачено статтею 116 КЗпП України. Одноразова вихідна допомога не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 року. Відповідно до пункту 3.6 Інструкції одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, згідно з діючим законодавством та колективними договорами, відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Таким чином, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію відноситься до інших виплат, які не входять до фонду оплати праці, і, відповідно, не відноситься до заробітної плати, позивач не може вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати зарплати. До того ж, представник відповідача вважає, що до даних спірних правовідносин судом повинен бути застосований тримісячний строк на звернення до суду, який, на думку відповідача, був пропущений без поважної причини. Тим більше, що в позовній заяві не зазначено поважні причини пропуску цього строку з посиланнями на відповідні докази. Також зазначає, що позивачем не правильно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначене Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Під час його проведення використовується формула, за якою обрахування підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Позивач був звільнений 04 червня 2007 року, а отже перебіг періоду затримки розрахунку повинен починатися з наступного дня - з 05 червня 2007 року, а не з 04 червня 2007 року, як вважає позивач. Таким чином, вважає, що кількість робочих днів за період з 05 червня 2007 року по 01 березня 2008 року становить 180, а середній заробіток за час затримки міг би становити - 20995,20 грн (116,64 грн х 180). Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди зазначає, що сама факт невиплати вихідної допомоги при звільненні не може бути безумовним підтвердженням заподіяння позивачу моральної шкоди з боку підприємства. Позивачем не надано доказів на підтвердження моральних страждань. Крім того, різниця між розміром вихідної допомоги та розміром середнього заробітку за час затримки повинна відповідати принципам співмірності і істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком. Відповідний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року. Також вважає, що копія Постанови Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 29 січня 2008 року № П-19-8 «Про проведення конкурсу на кращий колективний договір», копія Положення про проведення конкурсу на кращий колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України, затверджене постановою президіуму Центрального комітету ПУГУ від 29 січня 2008 року, копія Постанови Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України від 22 травня 2008 року № П-23-2 «Про підсумки конкурсу на кращий колективний договір серед підприємств ГМК України» не можуть бути взяти судом до уваги, оскільки зазначені постанови були прийняті після звільнення позивача і в будь-якому випадку не стосуються предмету спору та не мають значення для розгляду справи. Крім того копії не завірені належним чином. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача підтримала позицію, викладену у відзиві. Суду пояснила, що Галузеву угоду підприємство відповідача не підписувало, а норми і положення угоди є обов'язковими для застосування як мінімальні гарантії при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали. В угоді зазначені підписанти, серед іншого - Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг». На цей час підприємство відповідача входить до складу Групи Метінвест, проте до її складу підприємство увійшло в листопаді 2007 року, тобто після звільнення позивача та виплати йому всіх належних йому при звільненні виплат. Крім того, представник позивача надала заяву про застосування строків на звернення до суду, передбачених ст. 233 КЗпП України. Зазначає, що одноразова вихідна допомога не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці», а тому позивач повинен був звернутися до суду в тримісячний строк після звільнення - до 04 вересня 2007 року. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 травня 2018 року постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та витребувано в Профспілці трудящих металургійної і гірничо видобувної промисловості України належним чином завірену копію Галузевої угоди на 2007-2008 року (а.с.59). Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини. У періоди з 09 березня 1966 року по 01 листопада 1966 року, з 21 листопада 1966 року по 14 березня 1967 року, з 21 липня 1969 року по 24 квітня 1978 року, з 01 листопада 1996 року по 04 червня 2007 року працював на підприємстві відповідача. 04 червня 2007 року звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України (а с.7-10). Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням з квітня 2007 року по травень 2007 року включно - становить 2318,22 грн, середньоденна - 116,64 грн (а. с. 17). 27 лютого 2007 року за реєстровим номером 12 в Міністерстві праці та соціальної політики України зареєстровано Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 року (далі - Галузева угода). Угоду підписали: Від сторони власників: -Міністр промислової політики України - [PERSON]; -Голова Фонду державного майна України - [PERSON]; -Голова Ради Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України» - [PERSON]; -Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» - [PERSON]; -Повноважний представник групи підприємств, що виробляють металопродукцію - Голова ради директорів «УкрФА» - [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» - [PERSON]; -Генеральний директор об'єднання «Укрметиз» - [PERSON]; -Генеральний директор об'єднання «Укркольормет» - [PERSON]; -Генеральний директор асоціації «Укркокс» - [PERSON]; -Генеральний директор об'єднання «Укртрубопром» - [PERSON]. Від сторони ПМГУ: Голова Центрального комітету [PERSON]. Відповідно до п. 1.4. Галузевої угоди - угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п. 6.14. Пунктом 1.7. Галузевої угоди передбачено, що норми і положення угоди є обов'язковими для застосування як мінімальні гарантії при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали. Відповідно до п. 1.13. - Угода набирає чинності з 01 січня 2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень. Пунктом 6.1. Галузевої угоди передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: При стажі роботи від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а. с. 64-80). Підпунктом 2 пункту 3.11. Колективного договору, укладеного між Дирекцією та профспілковим комітетом Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на 2007-2008 роки, передбачено, що сторони домовилися, за клопотанням колективу цеху та на підставі наказу по ВАТ «ІнГЗК», за рахунок коштів товариства виплачувати працівникам товариства одноразову матеріальну допомогу, які у 2007-2008 роках досягають загального пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років), мають право на будь-яку трудову пенсію (за віком, за віком на пільгових умовах, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років), та які звільняються з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на будь-яку трудову пенсію у тримісячний термін з дня досягнення загального пенсійного віку. Одноразова допомога виплачується в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи: при стажі роботи 7,5 до 15 років - одного місячного окладу (тарифу); від 15 до 20 років - двох місячних окладів (тарифів); від 20 і більше років - трьох місячних окладів (тарифів) (а.с. 52-53). Відповідно до листа Голови Центрального комітету профспілки від 10 червня 2016 року, наданого на ухвалу суду, зазначають, що Галузева угода поширювалась на ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». У 2007, 2008 та 2009 роках ПАТ «ІнГЗК» брало участь та визнавалось переможцем у конкурсі на кращій колективний договір серед підприємств гірничо-металургійного комплексу України, умови якого визначені Постановою Президії ЦК ПМГУ № П-19-8 від 28 січня 2008 року. Пунктом 2 розділу ІІ цієї Постанови визначено, що участь у конкурсі не можуть приймати підприємства, які не визнають діючої Галузевої угоди. Для участі у конкурсі відповідач надав всі необхідні документи, завірені печатками і підписами Генерального директора ВАТ «ІнГЗК» [PERSON] та голови профспілкового комітету ВАТ «ІнГЗК» [PERSON], якими підтверджено визнання і виконання норм Галузевої угоди (а. с. 16). У судовому засіданні встановлено, що відповідач увійшов до складу Групи Метінвест у листопаді 2007 року. Сторонами не оспорюється та визнається той факт, що Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», що в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», який є правонаступником Інгулецького державного гірничо-збагачувального комбінату, який є правонаступником Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату. Викладеним обставинам відповідають обставини, що регулюються ст.ст. 97, 116, 117, 233, 238 КЗпП України. При цьому судом перевірено строки звернення з позовом до суду. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до приписів частин 1, 5, 8 статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. За наявності на національному, галузевому, територіальному рівнях кількох репрезентативних відповідно до законодавства України про соціальний діалог суб'єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців для ведення переговорів і укладення угоди відповідного рівня вони повинні сформувати спільний представницький орган. Спільний представницький орган сторони профспілок, роботодавців може вести переговори та укладати колективні угоди відповідного рівня за дорученням його членів, які є репрезентативними відповідно до законодавства України про соціальний діалог. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Галузеві (міжгалузеві) і територіальні (обласні та республіканська) угоди підлягають повідомній реєстрації в установленому порядку центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, а колективні договори і територіальні угоди іншого рівня - місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про організації роботодавців, їх об'єднання, права і гарантії їх діяльності» організації роботодавців, їх об'єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання. У судовому засіданні встановлено, що умови Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки не поширювались на Відкрите акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач, станом на час звільнення позивача, а саме 04 червня 2007 року, оскільки відповідач увійшов до складу Групи Метінвест, яка є стороною зазначеної угоди, у листопаді 2007 року. Позивач в день звільнення отримав від відповідача виплату одноразової матеріальної допомоги відповідно до умов Колективного договору, укладеного між Дирекцією та профспілковим комітетом Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на 2007-2008 роки. Таким чином позивачем не доведено невиплату відповідачем одноразової допомоги при звільненні у розмірі трьох місячних окладів відповідно до умов Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, а також затримки розрахунку при його звільненні та спричинення даною невиплатою моральної шкоди. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed