Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій №6» про стягнення недоплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку. В позові зазначив, що 06.01.1983 р. на підставі наказу №5а від 10.01.1983 р. позивача було прийнято на посаду керівника ремонтно-механічного цеху у Виробництво №2 ПО «Запоріжзалізобетон». В подальшому Виробництво №2 ПО «Запоріжзалізобетон» неодноразово змінювало назву й організаційно-правову форму, остаточно 05.03.2012р. отримавши назву ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6». 24.06.2014р. наказом №15-к позивача було звільнено з посади головного механіка ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Спір, що виник між сторонами випливає з того, що відповідач не дотримувався вимог законодавства про працю, зокрема норм щодо оплати праці. Так відповідач, починаючи з січня 2009 року, не дотримувався вимог щодо нарахування заробітної плати на рівні, не менше за мінімальну заробітну плату, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України від 19.05.2014р. й 29.07.2014р. Будь-яких угод про скорочення робочого часу, про переведення на неповний робочий день (тиждень), не укладалися, про зменшення заробітної плати відповідач не повідомляв ні усно, ні письмово. Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави не оплачувати працю на рівні мінімальної заробітної плати, визначеної законом. Розмір не нарахованої зарплати за період січень 2009 р. по червень 2014 р. становить 42334,79 грн. Окрім того, починаючи з 2006 року він не був у щорічній і додатковій відпустках. Відповідач не виплачував компенсацію за невикористану щорічну відпустку, і не виплатив її під час звільнення. Згідно з наказом про припинення трудового договору від 24.06.2014, позивач має 260 невикористаних календарних днів відпустки, за які не отримав компенсацію. Право працівника на отримання виплати за час щорічної відпустки або грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку встановлено приписами ст. 83 КЗпП України. Суми виплати за час щорічної відпустки або компенсації за невикористану щорічну відпустку розраховуються відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. №100. Тому відповідно до розрахунку відповідач не виплатив позивачу 11 109,97 грн. - компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позивач зазначив, що сам відповідач визначив кількість днів відпустки, що не була йому надана. Починаючи з 2006 року позивач мав право на основну й додаткову відпустку загальної тривалості 31 календарний день. Це свідчить про те, що весь цей період позивач працював повний робочий день (тиждень). В іншому випадку позивач не мав би права на отримання відпустки за ті місяці, в які не працював. Отже, постійно виконуючи свої трудові обов'язки, знаходячись на роботі, позивач мав отримувати заробітну плату згідно з нормами законодавства. Відповідач заборгував перед позивачем належну заробітну плату в розмірі 42 334,79 грн. за період з січня 2009р. по червень 2014р., належну грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2006-2014 роки в розмірі 11 109,97 грн. Загальний розмір заборгованості складає 53 444,76 гри. Позивач вважає, що відповідачем порушено його права на отримання заробітної плати, яку він дійсно заробив. Добровільно відповідач відмовляється усунути порушення і виконати зобов'язання з оплати праці. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму недоплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2009р. по 24 червня 2014р. в розмірі 42 334,79 грн.; суму невиплаченої при звільненні грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в розмірі 11 109,97 грн. Також просить покласти на відповідача всі понесені позивачем судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог за мотивами, вказаними в позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на його необґрунтованість, надавши письмові заперечення, що відповідачу проводилась оплата за відпрацьований час, оскільки на підприємстві було встановлено не повний робочий час та неповну робочу неділю, та надав документи. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. На підставі ст. 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 06.01.1983 р. був прийнятий на посаду начальника ремонтно-механічного цеху у Виробництво №2 п/о «Запоріжзалізобетон». 01.07.1988 р. позивача призначено на посаду в.о. головного механіка. 01.04.1990 р. позивач затверджений на посаді головного механіка, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10). В подальшому Виробництво № 2 п/о «Запоріжзалізобетон» неодноразово змінювало назву й організаційно-правову форму, остаточно 05.03.2012р. перейменовано в Публічне акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій №6». 24.06.2014р. позивача було звільнено з посади головного механіка ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6» за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України що підтверджується копією трудової книжки (а.с.10). Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Статтею 15 Закону України «Про оплату праці», передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Відповідно до ст.. 50 КЗпП України, нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Згідно до ч. 2 ст. 56 КЗпП України, при неповному робочому часі оплата праці провадиться пропорціонально відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників. Відповідно до ст.. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до ст..95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Відповідно до ст..103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Наказом ВАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6» №116-к від 29.08.2008 р. «Про зміну в організації виробництва і праці» вирішено з 31.10.2008 р. перевести працівників заводу на неповний робочий час - а саме неповний робочий тиждень та неповний робочий день та встановити графік роботи 4 години 4 дні на тиждень з оплатою праці пропорційно відпрацьованого часу. Затверджено список працівників заводу, для яких встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день с графіком роботи 4 години 4 дні на тиждень. (а.с.31) Згідно Додатку до наказу №116-к від 29.08.2008 р. вбачається, що [PERSON] був повідомлений про зміну умов праці, що підтверджується його підписом. (а.с.32-34). Вказаний наказ погоджений з профспілковим комітетом, що підтверджується протоколом №21/а від 29.08.2008р. (а.с.35). На той час заробітна плата [PERSON] була вище мінімальної. Наказом №149-к від 01.12.2009 р. «Про зміну оплати праці та режиму роботи», з 01.02.2010 р. змінено режим роботи працівникам заводу і встановлено неповний робочий день з графіком роботи 2 години і неповний робочий тиждень з графіком роботи 4 дні на тиждень. З 01.02.2010 р. переведено працівників заводу на мінімальну місячну тарифну ставку (оклад), та згідно Додатку затверджений список працівників, яким встановлювався мінімальний рівень оплати праці, в тому числі для [PERSON] (а.с.36-38) Вказаний наказ погоджений з профспілковим комітетом, що підтверджується протоколом №7 від 01.12.2009р. (а.с.39). [PERSON] був ознайомлений із даним наказом, однак відмовився від підпису, що підтверджується Актом №1 від 01.12.2009 р. про відмову працівника від ознайомлення з наказом №149-к від 01.12.2009 р. (а.с.40) Отже заробітна плата [PERSON] на рівні мінімальної почала нараховувалася з лютого 2010 р. Наказом №3/1-к від 31.01.2013 р. «Про зміну оплати праці та режиму роботи» з 01.04.2013р. працівникам заводу робочий час було встановлено 1 годину при неповному робочому тижні з графіком роботи 3 дні на тиждень, з мінімальною місячною тарифною ставкою (окладом) встановленою законодавством, та згідно Додатку затверджений список працівників, яким встановлювався мінімальний рівень оплати праці. (а.с.41-42). Вказаний наказ погоджений з профспілковим комітетом, що підтверджується протоколом №1 від 31.01.2013р. (а.с.43). [PERSON] ознайомлений із даним наказом, про що свідчить його особистий підпис на зворотному боці даного наказу. (а.с.41) Відомості про відпрацьований час, відповідно до якого здійснювалося нарахування заробітної плати, підтверджується табелями робочого часу за спірний період, що надані представником відповідача. (а.с.48-105). Згідно розрахунку нарахування заробітної плати [PERSON] за 2009-2014 р.р. було нарахована: за 2009 р. - 576,5 грн.; за 2010 р. - 833,36 грн.; за 2011 р. - 3673,24 грн.; за 2012р. - 6072,71 грн.; за 2013 р. - 2377,8 грн.; за 2014 р. - 1346,6 грн. (а.с.46-47). При звільненні відповідно до розпорядження від 24.07.2014 р. [PERSON] було проведено розрахунок компенсації за невикористану відпустку. (а.с.30) Відповідно до відомості на виплату грошей №ВЗП-000008 за червень 2014 року [PERSON] належить до сплати сума у розмірі 820,63 грн.(а.с.44). Однак, [PERSON] відмовився отримувати розрахунок в такому розмірі, про що був складений акт №3 від 24.06.2014 р. про те, що головному механіку [PERSON] було запропоновано отримати розрахунок при звільненні в розмірі 820,63 грн., з яких: 739,63 грн. - компенсація за невикористану відпустку, 81,00 грн. - заробітна плата за відпрацьований час, але [PERSON] відмовився від отримання розрахунку при звільненні. (а.с.45). В судовому засіданні позивач та його представник підтвердили, що заробітну плату на ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6» виплачували тільки через касу підприємства, і [PERSON] відмовився отримати кошти за проведений розрахунком при звільненні, оскільки вважає, що вони нараховані підприємством не в повному обсязі. Згідно Акту про результати планової перевірки Відкритого акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій №6» з питань дотримання вимог законодавства щодо нарахування, обчислення та сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, інших платежів та надання достовірних відомостей до органів Пенсійного фонду за період з 01.08.2008 р. по 20.09.2010 р. №78 від 08.10.2010 р., проведеної управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, порушень у питаннях нарахування страхових внесків не встановлено. (а.с.106-110). Відповідно до Акту про результати планової перевірки Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій №6» щодо правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та інших платежів, контроль за нарахуванням та сплатою яких покладено на Пенсійний фонд України, а також достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування за період з 21.09.2010 р. до 01.09.2013 р. №120 від 06.09.2013 р., проведеної управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, порушень у питаннях нарахування страхових внесків не встановлено. (а.с.111-122). Розрахунок проведений відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», згідно якої обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних; місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Таким чином, ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій №6» здійснив розрахунок позивачу відповідно до нарахованої заробітної плати у цей період. Відповідач не порушував вимог законодавства відносно нарахування заробітної плати позивачу, а також при нарахуванні розрахунку при звільненні. Позивач надав додаткові письмові пояснення в яких зазначив, що кожного місяця він відпрацював 30 або 31 день, тобто працював кожний місяць без вихідних, однак в судовому засіданні не зміг надати будь-які пояснення та підтвердження цьому. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed