Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив суд визнати договір купівлі-продажу гаражу від 10 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] дійсним та визнати право власності в цілому на ім'я [PERSON] на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що між нею, [PERSON] та [PERSON], 10 грудня 2009 року було укладено договір купівлі- продажу гаражу по [ADDRESS]. Згідно умов зазначеного договору вона, як покупець та продавець [PERSON] дійшли згоди про продаж гаражу площею 45,3 м2. Згідно до п. 2.1. договору продаж гаража здійснено за 10 000,00 грн. Факт передачі будівлі підтверджується п. 3.2, п. 3.3. договору, згідно до яких під передачею майна за Договором сторони вважали передачу технічної документації на гараж, а саме технічного паспорту на гараж. Пунктом 3.3. Договору зазначено, що вона отримала від відповідача оригінал технічного паспорту на гараж по [ADDRESS]. Про цей факт передачі свідчить також знаходження у позивача оригіналу технічного паспорту. Посилаючись на те, що сплатила [PERSON] грошові кошти, а той ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору що є перешкодою для реєстрації права власності на гараж на її ім'я, позивач просить суд задовольнити позов. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, надали до суду заяву, в якій просить розглянути справу за їх відсутності. Виходячи з наведеного, та з того, що в матеріалах справи є достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, суд знаходить за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення позивача в позовній заяві до суду, дослідивши докази, прикладені до позовної заяви в підтвердження позову, суд приходить до наступного. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 10 грудня 2009 року було укладено договір купівлі- продажу гаражу по [ADDRESS]. Згідно умов зазначеного договору сторони дійшли згоди про продаж гаражу площею 45,3 м2 (а.с. 13-14). Згідно до п. 2.1. договору продаж гаражу здійснено за 10 000,00 грн. Факт передачі будівлі підтверджується п. 3.2, п. 3.3. договору, згідно до яких під передачею майна за Договором сторони вважали передачу технічної документації на гараж, а саме технічного паспорту на гараж. А пунктом 3.3. Договору зазначено, що позивач отримав від відповідача оригінал технічного паспорту на гараж по [ADDRESS]. Про факт передачі свідчить також знаходження оригіналу технічного паспорту в позивача. Таким чином, позивач сплатив грошові кошти відповідачу, а відповідач передав будівлю у власність позивачеві. Однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення спірного договору що є перешкодою для реєстрації права власності на гараж на ім'я позивача. [PERSON] на дату підписання спірного договору купівлі-продажу від 10.12.2009 року був єдиним власником гаражу по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності становлять три складові (ст. 317 ЦК України): право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника установлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Тому відповідач мав право укладати спірний договір, а позивач має право отримати нерухоме майно, що продавалося. Однак з-за того, що гараж було побудовано самовільно, то дана обставина стала перешкодою для реєстрації права на гараж по [ADDRESS] в Єдиному державному реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна. Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 12.04.2011 року за №294, позивач отримала дозвіл на збереження самочинно побудованого гаражу літ. «А», який розташований в [ADDRESS] (а.с. 8). Відповідно до ст. 376 ЦК України, що будівля, споруда, інще нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно до «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків 1 та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Мінрегіонбуду № 91 від 24.06.2011 p., для введення в експлуатацію самовільно побудованого об'єкту необхідно виготовити звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій спеціалізованою організацією. Відповідно до Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій, інженерних мереж КП «Архітектурне бюро Харківського району» самочинно збудований індивідуальний гараж для зберігання автотранспорту відповідає технічним умовам, відповідає цільовому призначенню за адресою: [ADDRESS], означений гараж відповідає державним будівельним нормам, знаходиться в задовільному стані та його подальша експлуатація /за цільовим призначенням можлива. Частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати за рішенням суду. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник або інша заінтересована особа мають право звернутися до суду за забезпеченням права власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Відповідно до частини 5 статті 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, не суперечать закону та підлягають задоволенню.

Outcome: approved