Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист права власності, усунення перешкод у користуванні власністю, в якому вказав, що відповідач [PERSON] працював в КП «Святошинське лісопаркове господарство» на посаді прибиральника Пуща-Водицького лісництва в період з 15.06.2010 року по 26.09.2014 року. У 2010 році йому за усною домовленістю з чинним на той час директором, з метою виробничого користування було надано частину приміщення (1 кімната), розташованого по [ADDRESS]. В подальшому вказане приміщення відповідач [PERSON] разом із членами своєї сімї, а саме: дружиною [PERSON] та дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], почав використовувати не за призначенням, а для особистих потреб для проживання. Однак, відповідач та члени його сімї в зазначене приміщення вселені не були, у звязку з чим вони самовільно захопили частину вищезазначеного виробничого приміщення. Позивач неодноразово звертався до відповідача та членів його сім'ї з вимогою про звільнення приміщення, розташованого за вказаною вище адресою, однак спірне приміщення так звільнено і не було. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні майном, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення: [PERSON], його малолітніх дітей [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), та його дружину [PERSON] з приміщення за вказаною вище адресою та вирішити питання про стягнення судових витрат. Представник позивача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції за адресою їх проживання, однак на адресу суду повернулися конверти з поштовою відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки №138 від 26.02.2015 року, [PERSON] працював в КП «Святошинське лісопаркове господарство» з 15.05.2010 року по 26.09.2014 року (а.с.10). Так, [PERSON] з метою виробничого користування, на підставі усного дозволу директора підприємства було надано частину виробничого приміщення (1 кімната), розташованого за адресою: [ADDRESS], яке знаходиться на балансі КП «Святошинське лісопаркове господарство». В подальшому відповідач [PERSON] самовільно, разом із членами своєї сім'ї став використовувати вказане приміщення для проживання. Вказане приміщення знаходиться на балансі позивача на праві повного господарського відання на підставі наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації №27 від 28.03.2002 року. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] не було надано ордеру на зайняття та вселення до спірного приміщення, у звязку з чим позивач звертався до останнього з вимогою №313 від 19.05.2014 року про звільнення кімнати контори лісництва (а.с.11). Однак дана вимога відповідачем [PERSON] та членами його сім'ї виконана не була. Крім того, згідно листа-відповіді КП «Святошинське лісопаркове господарство», адресованого відповідачу [PERSON] останньому, позивачем було повідомлено про те, що починаючи з 15.06.2011 року він працював на посаді прибиральника Пуща-Водицького лісництва, та згідно переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 його посада не відноситься. У звязку з наведеним, підприємство не зобовязано забезпечувати житловими приміщеннями всіх бажаючих працівників. За таких обставин, позивач не вбачає підстав для поселення відповідача [PERSON] та членів його сімї до службового приміщення (а.с.12). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. У відповідності до ч.1 ст.118 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Згідно ч.2 ст.121 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Частиною 1 ст.122 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідно до ст.124 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наказу про звільнення №58 від 26.09.2014 року, відповідача [PERSON] було звільнено із займаної посади, крім того, у останнього відсутні будь-які правові підстави на право зайняття та проживання у спірному приміщенні, однак відповідач [PERSON] разом із членами своєї сім'ї його не звільняє, продовжує безпідставно проживати у зв'язку із чим, останні підлягають примусовому виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилаючись на зазначене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved