Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яка діє в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 41,1 кв.м., загальна площа 72,9 кв.м. Позивач з 03.05.2003 року перебував шлюбі з відповідачкою, від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач разом з родиною проживали в [INFO], де й були зареєстровані. В жовтні 2014 року відповідачка забрала дітей, належні їм речі та пішла з квартири. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.11.2014 року шлюб між подружжям - розірвано. Відповідачка та діти з 2014 року в квартирі не мешкають, відповідачка квартирою не цікавиться, не сплачує комунальні послуги, з реєстраційного обліку не знялась, у звязку з чим позивач просить суд усунути йому перешкоди у користуванні квартирою № 150 по вул. Дружби Народів, 240 в м. Харкові, визнати [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON]В, [INFO] такими, що втратили право користування житлом в квартирі [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Відповідач [PERSON], її представник позов не визнали, вважали його необґрунтованим, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів не проживання відповідачки з дітьми у спірній квартирі понад встановлені законом строки, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 3-тя особа - Управління служб дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не зявились, просили слухати справу у відсутності їхнього представника та відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Суд, вислухав сторони по справі, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу р.№ Н4-404/ 04.10.1994 ХТБ, угоди про розірвання договору дарування, посвідчений 13.04.2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 560. З 03.05.2003 року по 12.11.2014 року сторони перебували шлюбі, від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12.11.2014 року шлюб між подружжям розірвано. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], відповідно до довідки дільниці № 37 КП «Жилкомсервіс » від 05.12.2016 року № 2198. [PERSON] разом з дітьми: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] не проживають в [INFO] з листопада 2014 року, відповідно до акту від 05.12.2016 року. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до Закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідності зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація відповідача у спірній квартирі позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним йому нерухомим майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів. В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що місце проживання - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] втратила право користування спірною квартирою № 150 по вул. Дружби Народів, 240 в м. Харкові, як особа, що не проживає без поважних причин строком більше шести місяців , що відповідно є підставою для зняття її з реєстрації згідно вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житлом в квартирі [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами , що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства » кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального , морального , культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства » держава забезпечує права дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Таким чином, задоволення позовних вимог може суттєво порушити права та законні інтереси малолітніх дітей ,які захищені Конституцією України та міжнародними договорами, у звязку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. На підставі викладеного та

Outcome: partial