Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1992 року він є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, відносно якого, на протязі більш п`яті років, ідуть судові спори. 22 жовтня 2014 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , за [PERSON] , донькою [PERSON] 03 листопада 2015 року постановою Апеляційного суду Одеської області вказане вище рішення було скасовано. 08 червня 2017 року рішенням Ренійського районного суду Одеської області було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , за [PERSON] 11 жовтня 2018 року рішенням Апеляційного суду Одеської області вказане вище рішення також було скасовано. Станом на сьогоднішній день право власності на житловий будинок [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. У провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за №510/483/17, суддя Бошков І.Д., за позовом [PERSON] до [PERSON] та Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, предметом спору є вказаний будинок. 21 січня 2019 року позивачу стало відомо, що 09 жовтня 2017 року [PERSON] від імені [PERSON] уклала договір № 252-17т з ПП «Тайзер ЕКСПО Україна», відповідно до якого юридична особа взяла на себе зобов`язання виготовити технічну документацію проекту землевідводу стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] . 21 грудня 2017 року рішенням Ренійської міської ради № 406-VІІ було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розташованої у [ADDRESS] , надано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0608 га, кадастровий номер 5124110100:02:001:0237 , яка розташована у [ADDRESS] . Однак, позивач стверджує, що [PERSON] вже багато років не є фактичним користувачем вказаної земельної ділянки. Оскільки в 1990 році житловий будинок [ADDRESS] було включено до списку будинків, які підлягають зносу, у зв`язку з вилученням земельної ділянки для громадських потреб, а сім`я, яка там проживала, мала бути виселена. 01 вересня 1992 року [PERSON] погодився з вилученням земельної ділянки та зносом житла і отримав право на благоустроєне житло в побудованому житловому будинку та на грошову компенсацію за знос житлового будинку, надвірних будівель та зелених насаджень. Дане ствердження підтверджується письмовою згодою, що була надана до Ренійської міської ради, відповідно до якої заявники клопотали про надання трьом членам сім`ї (чоловік, дружина, донька) квартири жилою площею відповідно до законодавства, у зверненні було зазначено, що син - [PERSON] залишиться мешкати у будинку до зносу з подальшим виділенням йому житла згідно законодавства. 18 вересня 1992 року рішенням Ренійської міської ради № 372 [PERSON] було надано квартиру [ADDRESS] жилою площею 27,8 кв.м, склад сім`ї - чоловік [PERSON] , дружина - [PERSON] , донька [PERSON]. Після отримання цього рішення вказані особи добровільно виселились з житлового будинка [ADDRESS] та почали мешкати у новій квартирі. Саме з цього часу позивач вступив в самостійне управління та володіння житловим будинком. 23 травня 1996 року розпорядженням виконавчого комітету Ренійської міської ради квартира [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] та [PERSON] 24 травня 1996 року вони отримали свідоцтво на право власності на дану квартиру. Таким чином, позивач вважає, що в зв`язку з вилученням земельної ділянки право користування відносно земельної ділянки у [PERSON] припинилося. 05 квітня 2016 року позивачем до Ренійської міської ради було надано дві заяви за № 384 та № 384/2 відповідно до яких [PERSON] клопотав про те, щоб Ренійська міська рада не розглядала заяв [PERSON] та [PERSON] про приватизацію землі з підстав того, що вказані особи не є користувачами земельної ділянки. Позивач вважає, що його права були грубо порушені, у наслідок передачі земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON] . Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, встановити факт незаконного набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] , визнати незаконним та скасувати рішення Ренійської міської ради Одеської області від 21 грудня 2017 року за № 406-VІІ про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та безоплатну її передачу у власність [PERSON] , скасувати державну реєстрацію речового права на вказану земельну ділянку за [PERSON] Представник позивача - адвокат Вальченко В.В. у судове засідання з`явився позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача Ренійської міської ради - Самбурський О.Б. у судове засідання з`явився, пред`явлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі та заперечував проти задоволення позову. Крім того, до суду надійшов відзив Ренійської міської ради, у якому вказано, що позивачем не надано доказів того, що він є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] з 1992 року. Діючим законодавством України не визначено такого терміну, як «фактичний користувач земельної ділянки», а також не визначені його права та обов`язки. Крім того позивачем не надано доказів того, що земельна ділянка надавалася йому в користування. Також, [PERSON] зазначив, що рішення Ренійської міської ради № 406-VII від 21 грудня 2017 року є законним, оскільки прийняте в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Оскільки Ренійська міська рада не мала передбачених законом підстав для відмови у затвердженні технічної документації та передачі земельної ділянки [PERSON] у власність або залишення заяви без розгляду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином. Представник [PERSON] - адвокат Штирбулов Є.С. у судове засідання з`явився, позов не визнав, проти його задоволення заперечував, вказавши що вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім того, до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, у якому зазначено, що позивач разом з іншими членами родини, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON]. , був зареєстрований у будинку [ADDRESS] , та мешкав у даному будинку з 1992 року разом з усіма. Твердження позивача стосовно того, що в 1992 році відповідач з дружиною та донькою переїхали на іншу адресу не відповідає дійсності, оскільки всі члени родини мешкали в будинку, так як відпала необхідність в його знесені. [PERSON] доглядав за будинком та земельною ділянкою. Після смерті матері позивача 25 вересня 2012 року відносини між [PERSON] та [PERSON] почали руйнуватися, позивач почав чинити відповідачу та його донці перешкоди в користуванні земельною ділянкою та будинком, а тому відповідач був змушений звертатися до поліції з заявами щодо противоправних дій позивача. Спочатку відповідач почав проживати в квартири [ADDRESS] , однак у зв`язку з погіршенням стану здоров`я переїхав жити до своєї доньки. Відповідач також вказує, що проживання позивача у вказаному будинку не є безперервним, оскільки в період з 2000 до 2004 року [PERSON] разом з попередньою дружиною [PERSON] винаймав житло в [ADDRESS] , а тому у вказаний період він не мешкав у будинку, який розташований на спірній земельній ділянці. Також відповідач наполягає, що при прийнятті рішення № 406-VII від 21 грудня 2017 року Ренійська міська рада діяла в межах своїх повноважень, передбачених законодавством, а підстав для відмови в наданні земельної ділянки у власність не було, оскільки на той час будинок був зареєстрований в установленому законом порядку, а [PERSON] був зазначений як власник вказаного будинку. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку позивача, його представника та представників відповідачів, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до договору на право забудови та безстрокове користування земельною ділянкою від 15 грудня 1954 року [PERSON] було надано право забудови земельної ділянки для житлового будинку. Таким чином у 1954 році відповідачу було надано у користування земельну ділянку в [ADDRESS] , що в своє чергу підтверджує те, що [PERSON] є законним землекористувачем спірної земельної ділянки з вказаного періоду. 16 жовтня 1991 року був складений акт про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку в [ADDRESS] . Забудовником вказано [PERSON] . Рішенням міськвиконкому від 31 жовтня 1991 року № 288 «Про затвердження акту вводу в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] » акт від 16 жовтня 1991 року про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння гр. [PERSON] по [ADDRESS] житловою площею - 36,50 кв.м. було затверджено. У судовому засіданні представник [PERSON] не заперечував проти того факту, що житловий будинок [ADDRESS] було включено до списку будинків, які підлягають зносу, та проти того, що 18 вересня 1992 року рішенням Ренійської міської ради № 372 [PERSON] було надано квартиру [ADDRESS] жилою площею 27,8 кв.м, у складі сім`ї - чоловік [PERSON] , дружина - [PERSON] , донька [PERSON]. Однак, він зазначив, що, оскільки, з часом відпала необхідність в знесені вказаного будинку, сім`я залишилась проживати в ньому, земля з користування [PERSON] не вилучалася. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] , за [PERSON] , донькою [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 08 червня 2017 року було скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , проведену реєстраційною службою Ренійського районного управління юстиції в Одеській області 04 лютого 2015 року, згідно рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22 жовтня 2014 року № 510/1578/14, та зобов`язано зареєструвати за [PERSON] право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , який складається в цілому з літ. А - житловий будинок, загальною площею 61 кв. м., житлова - 36,5 кв. м., підсобна - 24,50 кв. м., літ. Б - літня кухня, літ. б - льох, літ. В, Г, Ж, З - сарай, літ. И - вбиральня, огорожа - 1-3, 5, спорудження - 4. Вказане рішення суду набрало законної сили 19 червня 2017 року. Пунктом 5 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. 06 липня 2017 року відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36010297 від 06 липня 2017 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] 09 жовтня 2017 року [PERSON] від імені [PERSON] уклала договір № 252-17т з ПП «Тайзер ЕКСПО Україна», відповідно до якого юридична особа взяла на себе зобов`язання виготовити технічну документацію проекту землевідводу стосовно земельної ділянки по [ADDRESS] . Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Частиною 1 ст. 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. 21 грудня 2017 року рішенням Ренійської міської ради № 406-V-ІІ було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що передається у власність гр. України [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у м . Рені ; надано безоплатно у власність гр. України [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) загальною площею 0,0608 га, в тому числі: капітальна - 0,0133 га, прибудинкова територія - 0,0246 га, ріллі - 0,0229 га, кадастровий номер 5124110100:02:001:0237 , яка розташована у [ADDRESS] . Передання земельних ділянок у приватну власність і постійне користування громадянам та юридичним особам здійснюється із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК України. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності й господарювання. Вона також закріплює рівність перед законом усіх без винятку суб`єктів права власності та гарантує кожному захист його прав і свобод (ст. 13 конституції України). Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зазначені положення конституції України безпосередньо втілені у земельному законодавстві. Так, згідно з п. ґ ст. 5 ЗК України до основних принципів земельного законодавства належить забезпечення гарантій прав на землю. Під терміном «гарантія» розуміються спрямовані дії на забезпечення прав на володіння, користування та розпорядження землею всіх без винятку суб`єктів, які є учасниками земельних правовідносин. Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права. До юридичних фактів, на підставі яких виникає, наприклад, право приватної власності на землю, належать: рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; цивільно-правова угода; успадкування земельної ділянки та інше. Відповідно до вимог частини 1 статті 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим кодексом або іншими законами України. З огляду на вищенаведене, враховуючі той факт, що в грудні 2017 року [PERSON] був законим власником житлового будинку [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що рішення Ренійської міської ради № 406-VІІ від 21 грудня 2017 року було прийнято з додержанням всіх вимог діючого законодавства, підстав для відмови у наданні земельної ділянки у власність відповідачу не було, а тому вказане рішення є законним та не підлягає скасуванню. У матеріалах справи не міститься доказів того, що спірна земельна ділянка було вилучена з користування [PERSON] . Виходячи з матеріалів справи, судом встановлено, що лише 20 лютого 2018 року [PERSON] було подано апеляційну скаргу на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 08 червня 2017 року. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2018 року вказане вище рішення також було скасовано, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Станом на сьогоднішній день право власності на житловий будинок [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. У провадженні Ренійського районного суду Одеської області перебуває цивільна справа за №510/483/17, суддя Бошков І.Д., за позовом [PERSON] до [PERSON] та Ренійської міської ради Одеської області про визнання права власності в порядку набувальної давності, предметом спору є будинок [ADDRESS] . Однак ухвалою від 14 березня 2019 року провадження у вказаній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі 510/311/19 за позовом [PERSON] до Ренійської міської ради Одеської області, [PERSON] про визнання рішення Ренійської міської ради незаконним, скасування державної реєстрації речового права на земельну ділянку. Що стосується ствердження позивача стосовно того, що він з 1992 року є фактичним користувачем земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Земельне законодавство землекористувачами визначає суб`єктів (фізичних та юридичних осіб), що правомірно набули право користування земельною ділянкою у вигляді права постійного користування та/або права оренди, а об`єктами землекористування - земельні ділянки приватної, комунальної та державної власності. Відповідно до п. 14.1.73 ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Однак, в супереч вищенаведеному, позивачем не надано жодного доказу того, що йому була виділена у користування спірна земельна ділянка. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 79 ЦПК України вказує на достовірність доказів, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом було встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає у житловому будинку [ADDRESS] . Однак, він не власником вказаного будинку, а факт проживання у будинку не відноситься до встановлених законодавством підстав вважати позивача землекористувачем спірної земельної ділянки. На підставі викладеного суд вважає, що позов є не доведеним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed