Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним пункту договору з моменту його укладення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03 грудня 2007 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є відповідач, укладено Кредитний договір № 490052936 (надалі - Кредитний договір). Відповідно до умов вказаного Кредитного договору сторони домовились встановити фіксовані відсотки по сплаті за кредит, зазначили форс-мажор та зобов'язались повідомляти один одного про обставини, які потребували доповнення або зміну умов Кредитного договору. Проте, позивач зазначає, що відповідачем було порушено умови п.п 6.2 Кредитного договору, зокрема, відповідачем було змінено в односторонньому порядку відсотки по сплаті за кредитом з 14,5% до 17 % річних. Разом з тим, позивач наголошує, що своїми діями відповідачем було порушено вимоги ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 207 та ч.ч. 2-4 ст. 214 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 10561 ЦК України встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а отже, п.п. 6.2 Кредитного договору щодо права відповідача змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є взагалі нікчемним. Також, відповідач відмовився визнавати форс-мажорні обставини, які виникли не з вини позивача і не надав доказів того, що вартість кредитних ресурсів підвищилась. Окрім цього, позивач зазначає, що в порушення п.п. 6.2 Кредитного договору його не було повідомлено про підвищення відсотків та внесення у зв'язку з цим змін до Додатку № 1 до договору і взагалі ніяких додаткових договорів чи паперів з цього приводу позивач не отримував і не підписував. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зміна відсоткової ставки без повідомлення про це позивача є недійсною. Крім того, позивач також вважає, що п.п. 11.4 Кредитного договору в частині вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні дії Кредитного договору, виключно у Постійному Третейському суді при Всеукраїнської громадської організації «Всеукраїнський фінансовий союз» суперечать нормам, закріпленим у ст.ст. 8, 55 Конституції України та ст. 6 Європейській конвенції про захист прав людини, а тому даний пункт повинен бути також визнаний судом недійсним з моменту укладення Кредитного договору. На підставі вищезазначеного позивач просив позов задовольнити та визнати недійсними з моменту укладення п.п. 6.2, 11.4 Кредитного договору. За клопотання позивача про часткову відмову від позову ухвалою від 12 березня 2014 року провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання недійсним пункту договору, в частині позовних вимог про визнання недійсним п. 11.4 Кредитного договору № 490052936, укладеного між сторонами 03 грудня 2007 року, - закрито. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що 03 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та позивачем було укладено Кредитний договір № 490052936, який складається з двох розділів (а.с. 5-6, 10-17). Згідно п.п. 2.1-2.3 розділу 1 Кредитного договору позивачу було надано відповідачем у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, у розмірі 27 780 доларів 20 центів США, а позивач в свою чергу зобов'язався повернути отримані кошти до 03 грудня 2014 року і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних. На даний час правонаступником Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на одну з підстав для задоволення позову посилається на те, що підвищення відсоткової ставки відповідачем є порушенням норм законодавства, а саме, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 4 ст. 202, ч. 2 ст. 207, ч.ч. 2-4 ст. 214, ст.ст., 652, 10561 ЦК України. Проте, такі доводи позивача суд вважає помилковими виходячи з наступного. Так, відповідно до п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення Кредитного договору, у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до п.п. 6.2 розділу № 2 Кредитного договору відповідач має право змінити розмір процентів за користування кредитом у односторонньому порядку в разі зміни кон'юнктури ринку, облікової ставки НБУ, індексу інфляції, (споживчих цін), загальновизначених внутрішньодержавних та/або міжнародних грошових та/або фондових індексів тощо. Сторони домовились, що такі обставини вважаються подіями, що не залежать від волі сторін Договору та мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Зміна розміру процентів за користування кредитом здійснюється за правилом, відповідно до якого процентна ставка підвищується в разі підвищення вартості кредитних ресурсів. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв'язку із цим змін до Додатку № 1 до цього Договору, банк повідомляє позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованим листом на адресу позичальника. У зв'язку зі зміною процентної ставки в разі настання події, незалежної від волі сторони, позичальник цим надає свою згоду на внесення змін до Додатку № 1 до цього Договору та викладення Додатку № 1 у новій редакції. Сторони погоджуються, що оновлений Додаток № 1 набуває чинності з дати зміни процентної ставки. Оновлений Додаток № 1, який скасовує попередній і стає невід'ємною частиною цього Договору, позичальник отримує в банку самостійно. Банк не має права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку зі зміною кредитної політики банку. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Відтак, уклавши Кредитний договір, сторони за взаємною згодою на підставі вільного волевиявлення у відповідності до положень ст. 212 ЦК України визначили обставину, за наявності якої відбудеться зміна процентної ставки. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Разом з тим, згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на положення ст. 10561 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку, оскільки зміна відсоткової ставки за Кредитним договором у даному випадку не є односторонньою, в розумінні вказаної статті, а передбачена та узгоджена сторонами у Кредитному договорі, що відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 212 ЦК України. Таким чином, дії відповідача щодо зміни процентної ставки відповідають вимогам законодавства та умовам укладеного між сторонами Кредитного договору. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. При цьому, згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Також, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо неправомірного підвищення відсоткової ставки по Кредитному договору, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 203, 212, 215, 525, 626, 627, 638, 651, 652, 654, 1054, 10561 ЦК України та

Outcome: dismissed