Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості посилаючись на те, що між сторонами був укладений договір на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Відповідно до договору позивач взяв на себе обов'язок забезпечувати обслуговування та потомний ремонт житлового будинку та прибудинкової території будинку, в якому знаходилось нежитлове приміщення належне відповідачу. В свою чергу, відповідач взяв на себе обов'язок оплачувати послуги надані позивачем за договором. Разом з тим, відповідач обов'язки по оплаті виконував неналежним чином, зокрема проводив оплату не вчасно та не у повному обсязі внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути. Крім того, позивач просить стягнути три відсотки річних та індекс інфляції за прострочення виконання позивачем грошового зобов'язання. Відповідач та представник останнього позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на необґрунтованість останніх.Так, відповідач та представник пояснили, що позивач не надав доказів на підтвердження надання послуг за які просить стягнути грошову заборгованість. Крім того, відповідачем було сплачено усі платежі, які виставлялися останньому. Також, розрахунок позивачем зроблений за не вірним тарифом. Крім того, відповідач та представник останнього просили застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.09.2005 року сторони уклали договір на технічне обслуговування комунікаційних мереж нежитлових приміщень та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території /а.с. 3, 4/. Відповідно до умов договору предметом останнього було визначено забезпечення позивачем, як управителем будинку, обслуговування та поточний ремонт житлового будинку та прибудинкової території за адресою: м. Київ, проспект Бажана, 10 на якому знаходилося нежитлове приміщення офіс, 11 б на 22 поверсі, площею 86,62 кв.м., яке належало відповідачу на праві власності /а.с. 36/. 18.10.2013 року відповідач відчужив на підставі договору дарування нежитлове приміщення зазначене вище /а.с. 26, 27/. Як зазначив, представник відповідача в судовому засіданні приміщення по якому був укладений договір і яке було відчужено відповідачем, мають різні площі і незрозуміло чи то саме приміщення по якому просять стягнути заборгованість. Однак, відповідач пояснив, що інших приміщень у вказаному будинку на такому ж поверсі на праві власності за останнім зареєстрованому не було і фактично це є теж саме приміщення, проте чому має місце різниця у площі він не пам'ятає через великий проміжок часу. Таким чином, суд вважає, що доводи представника відповідача є неспроможними і спростовуються поясненнями самого відповідача. Суд вважає, що поза розумним сумнівом вбачається, що при реєстрації права власності нежитлового приміщення за відповідачем, пізніше було проведено додаткові обміри, а отже звідси і незначна різниця у площі нежитлового приміщення. Крім того, відповідач та представник останнього пояснили, що виконували умови вище вказаного договору та оплачували послуги за рахунками, які були виставлені позивачем і заборгованості на час відчуження приміщення не було. Отже, зазначене ще раз підтверджує ту обставину, що договір між сторонами був укладений саме на обслуговування приміщення. Яке зазначено у договорі, право власності на яке в подальшому було зареєстровано відповідачем та визначено інший розмір площі. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, що за період дії вище вказаного договору укладеного сторонами і до часу поки відповідач був власником приміщення, останнім було сплачено житлово - комунальні послуги, але не у повному обсязі, у зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 8192 грн. 80 коп., інфляційна складова боргу 6196 грн. 43 коп., 3% річних 1727 грн. 99 коп. /а.с. 5/. Суд вважає неспроможними доводи відповідача та представника останнього про те, що розрахунок позивачем зроблений не вірно, оскільки останніми не було в порядку передбаченому ч. 1 ст. 60 та ч. 1 ст. 131 ЦПК України надано доказів на підтвердження таких доводів, зокрема контррозрахунку. Так, представник відповідача стверджував, що для розрахунку заборгованості позивачем обрано не правильні тарифи, зокрема тарифи для визначення оплати послуг житлових приміщень, а повинні застосовуватися тарифи для нежитлових приміщень, хоча останні і є вищими. Разом з тим, представник відповідача не надав доказів на спростування нарахувань позивача, згідно кошторису та структури тарифу як житлових так і не житлових приміщень, а також того, що відповідач не був обізнаний із тарифами за оплату послуг, та не погоджуючись з ними не сплачував такі послуги, або сплачував за тарифом який вважав правильним /а.с. 24, 25, 37-42/. Крім того, відповідач та представник останнього в судовому засідання пояснили, що оплачували послуги згідно рахунків, які виставлялися позивачем. Крім того, відповідач та представник відповідача зазначаючи про те, що позивач не надавав останнім послуги відповідно до договору, або послуги неналежної якості, також не надав доказів на підтвердження таких доводів, зокрема доказів того, що з боку відповідача мали місце відповідні претензії до позивача з даного приводу тощо. Суд вважає необґрунтованими вимоги відповідача та представника останнього про застосування до даних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності. Так, з розрахунку заборгованості наданого позивачем, а також витягу про рух коштів, квитанцій наданих відповідачем, вбачається, що останній рахунок в розмірі 459 грн. 80 коп., був виставлений позивачем відповідачу у жовтні 2013 року, при наявності на той час заборгованості у відповідача в розмірі 12542 грн. 11 коп., останнім було сплачено 2232 грн. 71 коп., тобто з урахуванням частини боргу, а у листопаді 2013 року відповідачем було сплачено 4349 грн. 31 коп., проте вже на листопад 2013 рік рахунок відповідачу виставлений не був, оскільки останній вже не являвся власником нежитлового приміщення, у зв'язку з його відчуженням, а борг зменшився до 8192 грн. 80 коп. Отже, зазначене свідчить, що те, що відповідачем були вчинені дії спрямовані на погашення наявної заборгованості у листопаді 2013 року, що свідчить про визнання боргу відповідачем. Крім того, відповідач та представник останнього не зазначали про те, що частина оплати заборгованості мала місце за певний період. Таким чином, строк позовної давності згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перервався і сплинув би у листопаді 2016 року, тоді як заяву про видачу судового наказу згідно вимог ч. 3 ст. 118 ЦПК України було подано 13.10.2016 року, тобто до спливу трирічного строку позовної давності встановленого згідно ст. 257 ЦК України. Суд також вважає, доводи представника відповідача про те, що договір укладений сторонами не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем не зазначено, в чому полягає така невідповідність, що ставить у невигідне становище одну із сторін договору, зокрема споживача послуг, а також не надав доказів, що через вади договору були порушені права споживача, питання про захист яких останнім порушувалися перед позивачем, або позивач звертався за захистом таких право до суду, а тому такі доводи на думку суду є формальними міркуваннями відповідача та представника останнього. Таким чином вбачається, що умови договору сторін влаштовували і останній продовжував свою дію, оскільки жодна із сторін не заявляла про намір його розірвати і дія договору згідно умов останнього автоматично продовжувалась. Суд вважає за доцільне наголосити, що навіть при відсутності договору але отримання послуг і користування ними, останні повинні бути оплачені, доки споживач від них не відмовиться. Також суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що позивачем не сплачено судовий збір, оскільки судовий збірсплачений позивачемза подання судового наказу у прийнятті якого було відмовлено згідно ч. 2 ст. 99 ЦПК України, зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву і у сукупності сплачений позивачем судовий збір становить повну суму судового збору, а тому зазначеного недоліку судом не було встановлено. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги згідно ст.ст. 6, 526, 530, 610, 612, 614, 615, 625, 626-629 ЦК України є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved