Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами загальною площею 20,2 кв.м. житловою площею 11,2 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Власником вищевказаного домоволодіння була [PERSON] . Власниця домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] померла [INFO] . На початку літа 2000 року позивачка оселилася у вищевказаному домоволодінні разом із родиною та почала відкрито мешкати у ньому. Тобто, фактично з 2000 року позивачка безперервно й відкрито володіє та користується вищевказаним нерухомим майном для мешкання в ньому та задоволення особистих потреб разом із членами своєї родини, здійснює догляд не лише за житловим будинком, але й за прибудинковою територією де він знаходиться, у тому числі здійснює відповідні платежі: користується та сплачує земельний податок, замовила та виготовила технічну документацію на це майно. Будь-яка особа жодних претензій до позивачки не мала і не має до теперішнього часу. У зв`язку з цим позивачка просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами загальною площею 20,2 кв.м. житловою площею 11,2 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилася. В судове засідання представник відповідача Білокуракинської селищної ради не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, надав заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що в [ADDRESS] розташований житловий будинок 1916 року споруди з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 20,2 кв. м. житловою площею 11,2 кв. м.. Дані обставини підтверджуються довідкою-характеристикою КП «Білокуракинського РБТІ» №172 від 16.10.2019р. (а.с.9). Власником вищевказаного домоволодіння згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 10.11.1965 року, виданого на підставі рішення виконкому Білокуракинської селищної ради від 20.09.1965 року була [PERSON] (а.с.10). Власниця домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 10 січня 1992 року (а.с.11). Згідно відповіді державного нотаріусу Білокуракинської державної нотаріальної контори В.Марченко від «___» грудня 2019 року спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася (а.с.36). Відповідно до довідки № 02-26/3686 від 10.10.2019р. виданої депутатом виконкому Білокуракинської селищної ради Білокуракинського району, за адресою [ADDRESS] , позивачка дійсно мешкає, відкрито та безперервно користується житловим будинком із господарчими будівлями та спорудами, здійснює догляд та платежі, пов`язані з його утриманням, сплачує необхідні податки за землю, утримує в належному стані та здійснює необхідний поточний ремонт починаючи з 2000 року та по теперішній час, тобто вже протягом понад 19 років.(а.с.8) Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Згідно зі статтею 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (далі Закону) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав є обов`язковою. Згідно статті 4 вказаного Закону обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, що належать, зокрема, фізичним та юридичним особам, у томі числі право власності на нерухоме майно. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без титульного (незаконного) володіння чужим майном. Порядок набуття права власності за набувальною давністю залежить від виду речей. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, повинно враховуватися, зокрема, таке: - володіння є добросовісним; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Частиною 4 вказаної статті визначено таке, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно…набувається за рішенням суду. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, за набувальною давністю виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Велика Палата Верховного Суду України (справа №910/17274/17) визначила умови набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України: зокрема, наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Крім того, Суд нагадав, що за змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду позивачка вказала на те, що протягом тривалого часу (понад 19 років) вона добросовісно й безперервно володіє та відкрито користується домоволодінням по [ADDRESS] , використовує його у власних цілях для постійного мешкання та користування, а на земельній ділянці під городництвом, що знаходиться за вказаною адресою саджає город, а тому просила визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно за набувальною давністю. Судом встановлено, що позивачка вже понад 19 років відкрито та безперервно володіє та користується домоволодінням по [ADDRESS] , рік побудови 1916, загальною площею 20,2 кв. м. і є всі підстави вважати, що вона законно набула право власності на вищевказане нерухоме майно. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння по [ADDRESS] за набувальною давністю підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved