Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Науково дослідного економічного інституту про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 25.07.2016 наказом заступника голови комісії з реорганізації Науково-дослідного економічного інституту №46-к [PERSON], звільнено з посади завідувача Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Всупереч нормам чинного законодавства станом на день звернення до суду із позовом повного розрахунок зі позивачем проведено не було. Заборгованість відповідача перед позивачем на момент подачі заяви становила за невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі - 112646,60 грн. а також середній заробіток за період затримки з 25.07.2016 по 25.09.2016 у розмірі 12570,91 грн. В ході розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути на його користь з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 01.10.2014 року по 31.12 2014 року у розмірі - 19745,04 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку з 25.07.2016 по 06.07.2018 у розмірі 120848,32 грн. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Так, представник відповідача посилався на аудиторський звіт про результати проведення позапланового внутрішнього аудиту ефективності діяльності Науково-дослідного економічного інституту №5201-03/3 від 18.03.2016, який було долучено до відзиву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, згідно наказу заступника голови комісії з реорганізації Науково-дослідного економічного інституту від 25.07.2016 №46-к [PERSON] , звільнено з посади завідувача Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. У відповідності до норм статті 43 Конституції України, положення якої, згідно з статтею 8 Конституції України, є нормами прямої дії, кожна особа має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписами статті 2 спеціального Закону, зарплата включає: доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Статтею 25 вказаного Закону передбачено, що забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з тим, з позивачем у день звільнення не проведено остаточного розрахунку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням того, що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, то, відповідно до умов ст. 117 КЗпП України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період з 25.07.2016 по 06.07.2018. В правовому висновку Верховного Суду України у справі за №6-2807 цс16 визначено, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. При обчисленні слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством. Відповідно до довідки Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1/22 від 19.04.2018 посадовий оклад позивача, згідно штатного розпису з 01.01.2016 становить 4829,00 грн., та починаючи з 01.03.2016 заробітна плата позивачу не нараховувалася. При цьому, суд бере до уваги розрахунок наданий позивачем відповідно до якого, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з виплати заробітної плати позивача по день розгляду справи судом, що підлягає стягненню з Відповідача, складає -120848,32 грн. (247,64 х 488), де 488 - робочі дні, 247,64 - середній заробіток. Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи представника відповідача щодо безпідставного нарахування заробітної плати позивачу у зв`язку із порушення бюджетної дисципліни, встановленої аудиторським звітом про результати проведення позапланового внутрішнього аудиту ефективності діяльності Науково-дослідного економічного інституту №5201-03/3 від 18.03.2016, виходячи із наступного. Так, наведені в аудиторському звіті обставини вказують на допущені посадовими особами Науково-дослідного економічного інституту порушення положень бюджетного законодавства України щодо планування витрат на оплату праці та жодним чином не скасовують обов`язку роботодавця провести оплату праці працівників, які виконали роботу за трудовим договором. Зазначені у аудиторському звіті обставини жодним чином не вказують на те, що позивач не має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, дані аудиторського звіту не підтверджують, зокрема, настання певних обставин, як то, заробітна плата у пред`явленому розмірі вже отримана, заробітна плата не нарахована, оскільки робота не була виконана або трудові правовідносини припинені, тощо. За принципами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 1405 грн. 93 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved