Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 серпня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір № 401641663 (надалі - Кредитний договір). Від імені відповідача кредитний договір укладено [PERSON], який діяв на підставі довіреності № 493/13 від 25 липня 2013 року. Однак, на оригіналі Кредитного договору, наявному у позивача, в графі реквізити та підписи сторін відсутнє прізвище та ініціали [PERSON], а печатка підприємства та підпис у графі є не оригінальними, а лише копіями. При цьому, фактично Кредитний договір з позивачем було укладено не [PERSON], а [PERSON], який фактично і дав позивачу документи на підпис, навіть не пояснивши ні умов кредитування, ні строку кредиту та з чого складаються виплати за ним. Крім того, сам Кредитний договір було підписано у приміщені Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТОВ) «Сфера краси». Разом з тим, відповідно до умов Кредитного договору позивачу було надано відповідачем кредит для оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації № 401641663 від 07 серпня 2014 року або листі-гарантії до цього договору, у загальній сумі 18 531 грн. 00 коп., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Сфера краси». При цьому, дійсно 07 серпня 2014 року між позивачем та ТОВ «Сфера краси» було укладено Договір купівлі-продажу № ДИС-07-03/04 (надалі - Договір купівлі-продажу), але ціна придбаних товарів за ним становить 26 100 грн. 00 коп., а у Кредитному договорі вказано, що сума кредиту складає 19 713 грн. 83 коп. Крім того, додатком № 1 до Договору купівлі-продажу є специфікація № ДИС-07-03/04 від 07 серпня 2014 року, а у п. 2.5. Кредитного договору вказано, що кредит надається позивачу для оплати товару, який вказаний у специфікації № 401641663. Також, ТОВ «Сфера краси» надало позивачу сертифікати на придбану продукцію, в яких зазначена ціна не відповідає ціні вказаній у Договорі купівлі-продажу. На підставі зазначеного та оскільки предмет (сума, ціна) правочину виражений з порушенням норм чинного законодавства, що зумовлює зміну їх інших положень, позивач вважає, що Кредитний договір підлягає визнанню недійсним вцілому на підставі п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 227, ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України та ст. 32 Закону України «Про національний банк України». Крім того, позивач зазначає, що Кредитний договір не містить відповідальності сторін і всупереч вимогам п.п. 3.1-3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затвердженні Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, відповідач не зазначив у Кредитному договорі порядок обчислення процентних доходів, бази розрахунку всіх комісій та графіку розрахунку, чим порушив вимоги п.п. 3.3 даних Правил та ст. 628 ЦК України. Тобто, внаслідок того, що при укладені Кредитного договору відповідач не ознайомив позивача, зокрема, з тарифами банку на послуги та іншими фінансовими зобов'язаннями позичальника, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, позивач, підписуючи даний договір, не усвідомлював всього обсягу та наслідків відповідальності за ним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Несенюк Д.М. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність, надуманість і необґрунтованість, а тому, просив у задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 07 серпня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», в особі [PERSON], та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 401641663 (а.с. 9). Згідно умов Кредитного договору позивачу було надано відповідачем у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, у розмірі 19 713 грн. 83 коп., для оплати/часткової оплати товарів згідно з переліком, що вказаний у специфікації № 401641663 від 07 серпня 2014 року (а.с. 40) у загальній сумі 18 531 грн. 00 коп., шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ТОВ «Сфера краси». При цьому, позивач в свою чергу зобов'язався повернути отримані кошти до 08 серпня 2016 року і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 0,1 % річних та комісію. Також, 07 серпня 2014 року між позивачем та ТОВ «Сфера краси» було укладено Договір купівлі-продажу № ДИС-07-03/04 (а.с. 11-12), відповідно до умов якого позивач отримав у власність косметичний набір під товарним знаком «Desheli», загальною вартістю 26 100 грн. 00 коп., що підтверджується актом приймання-передачі товару від 07 серпня 2014 року (а.с. 15). Звертаючись до суду з позовом та посилаючись на неправомірні дії відповідача, позивач, як на підстави для задоволення позову, зазначає, що Кредитний договір було укладено з порушенням положень ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 32 Закону України «Про національний банк України», ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 2 ст. 227, ст.ст. 524, 628 ЦК України, ч. 2 ст. 189 Господарського кодексу України, а саме: Кредитний договір від імені відповідача було укладено не уповноваженою особою, а на оригіналі Кредитного договору не має оригіналу ані печатки підприємства, ані підпису уповноваженої особи; ціна у Кредитному договорі не відповідає ціні зазначеній в Договорі купівлі-продажу; позивачу не було пояснено умови кредитування, строк кредитування та з чого складаються виплати за ним; у Кредитному договорі не має графіку платежів у розрізі вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов'язань споживача за кожним періодом; Кредитний договір не містить відповідальності сторін. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зазначені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності, виходячи з наступного. Положеннями ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, відповідно до Анкети-заяви на отримання кредиту (а.с. 39) позивач як бажану суму кредиту зазначив - 18 531 грн. 00 коп., що відповідає зазначеній у п. 2.5 Кредитного договору та виданій позивачу сумі кредиту. При цьому, відповідно до умов Кредитного договору (п.п. 2.7, 2.8) сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх супутніх послуг, а також Графік платежів з розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, зазначені у Додатку № 1 до Кредитного договору, який є невід'ємною частиною Кредитного договору (а.с. 7-8). Крім того, згідно з п. 5 Кредитного договору з підписанням цього договору позивач підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартості кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, види та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне в Україні законодавство, в тому числі інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та нормативними документами НБУ, а також з загальними умовами споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» № 66 від 11 січня 2014 року, які йому роз'яснені, зрозумілі, не потребують додаткового тлумачення та з якими він цілком згодний, що він отримав свій примірник цього договору, що складається з першого та другого розділів та додатків до нього в дату його укладання. Також, згідно з п. 6 Кредитного договору його сторони визначили, що цей договір вважається укладеним та набуває чинності з 08 серпня 2014 року за умовами скріплення його підписами сторін та печаткою банку. При цьому, з боку банку цей договір підписаний із відтворенням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи банку та відтиску печатки банку, що відтворені засобами копіювання згідно з домовленістю, що досягнута між сторонами. При цьому, згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. При цьому, згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п. 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 215, 227, 229, 230, 626-628, 638, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed