Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що вони з [PERSON] перебували у шлюбі з 12.11.2005 року по 11.09.2015 року та мають сина [PERSON], [INFO]. У шлюбі позивачем була придбана двокімнатна квартира № 4 по вул. І.Мазепи (Миронова), 20 в м. Нікополі. Рішенням суду дану нерухомість визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 її частину. Відповідач користується однією з кімнат квартири площею 17,4 кв.м., встановила там замок, залишивши позивачеві іншу кімнату площею 12,3 кв.м., яка має вихід на балкон площею 0,6 кв.м. На цю кімнату позивач згодом також встановив замок. За таких обставин [PERSON] просив суд визначити порядок користування спірною квартирою, розподіливши кімнати по фактичному користуванню та залишивши в загальному користуванні кухню, ванну, туалет, коридор і вбудовану шафу. Ухвалою суду провадження по справі було відкрито за призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.16). Розяснено відповідачеві його право подати відзив на позов протягом 15 днів з дня отримання ухвали. Копії зазначеної ухвали були направлені сторонам (а.с.18,19). Не погодившись із позовними вимогами, у встановлений судом строк [PERSON] подала відзив на позов. Заперечила проти позовних вимог з тих підстав, що особовий рахунок по спірній квартирі виписаний на імя позивача, однак з часу розірвання шлюбу комунальні послуги він не сплачує та у квартирі не проживає, мешкає за межами України. При цьому, відповідач не чинить [PERSON] жодних перешкод у користуванні житлом. Враховуючи, що [PERSON] проживає у квартирі разом з малолітнім сином, а визначення порядку користування нею призведе до обмеження особистого простору дитини, відповідач просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову (а.с.21). З урахуванням того, що відповідно до положень ЦПК України розгляд вказаної справи здійснювався судом за відсутності учасників справи та приймаючи до уваги достатній обсяг доказів, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного. Як встановлено судом, рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 11.09.2015 року, яке набуло чинності 22.09.2015 року, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). 24.02.2017 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду вирішено питання розподілу спільного майна подружжя [PERSON]: визнано квартиру загальною площею 45,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], придбану [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу від 07.04.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 487 спільною сумісною власністю подружжя; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири (а.с.11). Як вбачається з технічного паспорту, належна сторонам квартира має житлову площу 29,7 кв.м. та складається з двох роздільних кімнат. Кімната 7 має площу 17,4 кв.м., кімната 6 має площу 12,3 кв.м. та вихід на балкон площею 0,6 кв.м. (а.с.10). Відповідно до довідки № 768 (витяг з домової книги про склад сімї та прописку), виданої в.о. директора ТОВ КК «ДомКом Нікополь», у квартирі за адресою: м. Нікополь, вул. І.Мазепи (Миронова)[ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON] та син сторін [PERSON], [INFO] (а.с.9). Стаття 321 ЦК закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч. 3\~ст. 319 ЦК України\~всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення права. При встановленні порядку користування квартири кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. Разом із тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в обєкт самостійної власності кожного з них. Виходячи з наведених положень закону учасники права спільної часткової власності мають рівні права в здійсненні права власності на належну їм частку відповідно до її розміру. Оцінюючи запропонований позивачем варіант порядку користування спільним майном, суд вважає його прийнятним та звертає увагу на те, що він не містить невигідних умов для відповідача, оскільки площа кімнати, яку бажає залишити за собою [PERSON], навіть з урахуванням балкону, є меншою, ніж та, яку позивач просить виділити для відповідача. При цьому суд не бере до уваги викладені у відзиві доводи відповідача проти позову, оскільки вони нічим не обґрунтовані. Крім того, право власника на визначення порядку користування квартирою, на думку суду, не може бути обмежене через його не проживання в ній, а відсутність перешкод у користуванні житлом позивачеві з боку відповідача свідчить лише про правомірну поведінку [PERSON] як співвласника. Доказів, які б у разі задоволення позову вказували на порушення інтересів малолітньої дитини сторін, [PERSON], [INFO], відповідачем не надано, судом не встановлено. Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України). Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності та приймаючи до уваги те, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору у сумі 704,80 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved