Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить трудові відносини з державним підприємством «ДИСИТ» НАН України визнати припиненими з 09 листопада 2019 року у зв`язку з його звільненням з посади директора вказаного підприємства за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він займає посаду директора державного підприємства «ДИСИТ» НАН України, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 31 жовтня 2019 року [PERSON] подав до Президії НАН України письмову заяву про звільнення з посади директора державного підприємства «Дисит» НАН України з 09 листопада 2019 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням, - за станом здоров`я після перенесеної операції. Зазначену заяву Президія НАН України отримала 31 жовтня 2019 року. Однак його звернення Президією НАН України про звільнення до цього часу не вирішене. На думку позивача, його право на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першої статті 38 КЗпП України, а також право щодо вільного вибору праці було порушеними. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, за викликом сторін. В судовому засіданні 06 травня 2020 року судом було залучено до участі у справі Фонд державного майна України, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву, проте представник відповідача в судовому засіданні заявила, що позов є необгрунтованим, підстав для задоволення його вимог не вбачає. Представник Фонду державного майна України надіслав пояснення, за якими просив в задоволенні позову відмовити. Судом встановлено, що [PERSON] є директором державного підприємства «ДИСИТ «НАН України, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Позивач визначений єдиною особою, яка є керівником і підписантом від імені цього підприємства. Згідно з частиною першою статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, N 21722/11, § 165)). З урахуванням положень частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у Єдиному державного реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо позивача як про керівника державного підприємства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя». Відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчать, що засновником (учасником) державного підприємства «ДИСИТ» НАН України є Національна академія наук України. Відповідно до змісту пункту 1.2 Статуту державного підприємства «Дисит» НАН України, зазначене підприємство перебуває у відданні Національної академії наук України У відповідності до частини другої статті 3 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» Національна академія наук України призначає (обирає), відповідно до свого статуту, директорів наукових установ, укладає і розриває контракти з керівниками інших організацій, що віднесені до відання Національної академії наук України. Відповідно до п.п. 7.14.10 пункту 7.14 Статуту НАН України Президія НАН України в установленому законодавством та цим Статутом порядку призначає та звільняє відповідно до чинного законодавства в порядку, встановленому в НАН України, керівників організацій, підприємств, що перебувають у віданні НАН України. Управління підприємством здійснює його директор. Призначення директора здійснюється Президією НАН України за поданням Управлінням справами НАН України. З директором підприємства укладається контракт (пункт 6.1 Статуту). Установлено, що трудовий контракт сторонами не укладався, між позивачем і відповідачем існують фактичні трудові правовідносини, що підтверджується зазначеними відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Згідно зі статтями 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється (стаття 43 Конституції України). Відповідно до пункту четвертого частини першої cтатті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). За вказівками частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в інші місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як свідчать матеріали справи, 31 жовтня 2019 року [PERSON] написав заяву на ім`я Президії НАН України з проханням звільнити із займаної посади директора державного підприємства «ДИСИТ» НАН України на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням з 09 листопада 2019 року, - за станом здоров`я після перенесеної операції. Зазначена заява отримана Президією НАН України 31 жовтня 2019 року. У свою чергу Президія НАН України жодних заперечень щодо його звільнення не висловила. На порушення зазначених вимог Президія НАН України допустила протиправну бездіяльність, оскільки не вчинила юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади директора державного підприємства «ДИСИТ» НАН України та оформлення припинення трудових відносин, що свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. За таких обставин, суд приходить до висновку про порушення права позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене частиною першою статті 38 КЗпП України, так як не вирішення заяви про звільнення позивача з посади директора є триваючим порушенням його права вільного вибору праці. При цьому суд звертає увагу на те, що норми Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» не встановлюють заборони на вирішення питання про звільнення керівника підприємства із займаної посади директора підприємства. Як свідчать матеріали справи, заява на звільнення була подана на розгляд Президії Національної академії наук України до моменту включення єдиного майнового комплексу державного підприємства «ДИСИТ» НАН України до переліку об`єктів, що підлягають приватизації. Її невирішення зумовлює порушення трудових прав позивача. Частиною другою статті 8 Конституції України передбачено, що звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод громадян, на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини першої cтатті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України). Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cтаття 4 КЗпП України). За змістом частини першої ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Враховуючи порушення права позивача на припинення трудових відносин, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України. Відповідно до вимог частини другої статті 5 ЦПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин з державним підприємством «ДИСИТ» НАН України на підставі частини першої статті 38 КЗпП України. Така позиція узгоджується з Постановами Верховного Суду від 19 серпня 2019 року у справі № 233/2529/18, від 3 липня 2019 року у справі № 520/11437/16-ц, від 24 грудня 2019 року, у справі № 758/1861/18. У відповідності до частини першої 1 статті 141 ЦПК України в зв`язку із задоволенням позову, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі наведеного вище,

Outcome: approved