Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

позивач, звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним, покликаючись на те, що при укладенні 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі-продажу кредитного портфелю у сторін були відсутні ліцензії на здійснення валютних операції, а тому просить визнати недійсним укладений 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, в частині відступлення право вимоги за договором про надання кредиту № CNL - 600/014/2003 від 13 листопада 2003 року та кредитним договором № ML-600/089/2007 від 01 червня 2007 року до позивача [PERSON] В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідачів у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у їх відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, яким відступлено право вимоги за договором про надання кредиту № CNL - 600/014/2003 від 13 листопада 2003 року та кредитним договором № ML-600/089/2007 від 01 червня 2007 року до позивача [PERSON] Суд критично оцінює пояснення представників позивача з приводу того, що вказаний договір слід вважати недійсним у зв'язку з тим, що на час укладення у ПАТ «ОТП Банк» була відсутня індивідуальна ліцензія на використання іноземної валюти а у ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, так як згідно п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 23 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Враховуючи викладене, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, представниками позивача, також не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано доказів на підтвердження того, що у відповідачів взагалі відсутні будь-які ліцензії на здійснення банківських операцій та дій щодо кредитних договорів. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, вимоги позивача не грунтуються на справедливості, добросовісності та розумності, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed