Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради в якому просив поновити його на посаді першого заступника генерального директора КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради, стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток за час вимушеного прогулу з 16.11.2015 року по день поновлення на роботі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював на посаді першого заступника генерального директора КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради з 13.11.2014 року по 16.11.2015 року. Наказом (розпорядженням) №73к від 16.11.2015 року позивач був звільнений з підприємства у зв'язку зі скороченням штату на підставі ст.40 п.1 КЗпП Україні. Звільнення вважає незаконним, оскільки проведено по надуманих мотивами, у зв'язку з виниклими протиріччями з генеральним директором підприємства з приводу подальшого соціально-економічного розвитку підприємства, а зокрема, перегляду діючих тарифів. При цьому його звільнення не було погоджено з профспілкою, що діє на підприємстві. Профком КП «Облводоканал» ЗОР не дав згоду на скорочення посади заступника генерального директора по причині необєктивного підходу до питання скорочення. В порушення вимог ст.49-2 КЗпП України позивачу не запропонована посада заступника генерального директора з капітального будівництва, у зв'язку з звільненням з даної посади [PERSON], а згодом, у зв'язку з введенням в штатний розклад замість посад заступника генерального директора з капбудівництва, не запропонована посада начальника відділу капітального будівництва. На зазначену посаду 05.10.2015 року був прийнятий [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі. Згідно наданого розрахунку станом на 18.05.2016 року позивач просив стягнути 76205,44 грн. в рахунок компенсації втраченого заробітку за час вимушеного прогулу. Представники відповідача у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог чинного законодавства у звязку з скороченням чисельності штату, в тому числі і зі скороченням його посади. Надати йому іншу посаду не було можливості за відсутності таких. Посада ж новоствореного відділу не була вакантною, оскільки на неї відразу призначили нового працівника. Висновок профкому не був обґрунтований, відповідно до уваги не брався. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у судовому розгляді, зясувавши фактичні обставини, що мають значення для справи, перевіривши їх доказами з огляду на їх достатність та взаємозвязок, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом та не оспорюється сторонами, наказом №48к від 13.11.2014 року [PERSON] був призначений на посаду першого заступника генерального директора Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради (а.с.19). Наказом №73к від 16.11.2015 року [PERSON] був звільнений з підприємства у звязку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 3, 19). 14.09.2015 року [PERSON] попереджено, що на підставі наказу КП «Облводоканал» ЗОР від 10.09.2015 року №149 та відповідно до ст.49-2 КЗпП України посада першого заступника генерального директора, яку він обіймає, скорочується, а він підлягає звільненню за п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.39). Начальник відділу кадрів довідкою від 05.10.2015 року повідомив голову первинної профспілкової організації КП «Облводоканал» ЗОР про те, що вакантних посад, які б можна було б запропонувати позивачу не було (а.с.40). За результатами розгляду подання профспілковий комітет свою згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади не надав. Рішення оформлене протоколом №15 від 21.10.2015 року. Відмова мотивована тим, що [PERSON] за весь час роботи на підприємстві показав себе як грамотний керівник, кваліфікований спеціаліст з великим досвідом роботи в сфері ЖКГ (а.с.5). 05.10.2015 року, до звільнення позивача із займаної посади, до штатного розпису підприємства були внесені зміни, було створено відділ капітального будівництва до складу якого включено дві посади начальник відділу з фондом оплати праці 6150 грн. та інженер 1-ї категорії 3700 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що причиною звільнення позивача із займаної посади було скорочення штату працівників. В ході такого скорочення штату на підприємстві скорочено дві посади першого заступника генерального директора, яку обіймав позивач та посаду заступника директора по капітальному будівництву (а.с.41). Разом з тим на підприємстві, створено відділ з капітального будівництва з двома штатними одиницями - начальника відділу та інженера 1 категорії. Відділ створено 05.10.2015 року, тобто до звільнення позивача із займаної посади. Робота у новоствореному відділі позивачу не пропонувалася. Згідно розяснень, що містяться в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що звільнення позивача з займаної посади відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України проведено без достатніх на те підстав, оскільки фактично на підприємстві не відбулося скорочення штату працівників. Відповідно до ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених\~пунктами 1\~(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),\~2-5,\~7 статті 40\~і\~пунктами 2\~і\~3 статті 41\~цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Оскільки підприємство зверталось до профспілкового комітету з поданням про звільнення позивача, проте згоди на звільнення позивача не отримало, суд доходить висновку що подальше звільнення позивача відбулося з порушенням вказаної норми . При цьому, суд не приймає до уваги посилання представників відповідача на те, що рішення профспілкового комітету не обґрунтоване, оскільки як вбачається з протоколу №15 (а.с.4, 5) рішення профспілкового комітету ґрунтується на тому, що позивач протягом усієї роботи на підприємстві показав себе як грамотний керівник, кваліфікований спеціаліст з великим досвідом роботи в сфері ЖКГ, що в свою чергу є підставою для вирішення питання про переважне залишення на роботі, у випадках передбачених ст.42 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Як вбачається з матеріалів справи, після попередження позивача про подальше звільнення та до такого на підприємстві відкрилися нові посади, зокрема у новоствореному відділі капітального будівництва. Зазначені посади позивачу не пропонувалися. При цьому посилання представників відповідача на те, що посади уже не були вакантними, оскільки на них прийнято нових працівників, а також на те, що позивач не відповідав вимогам, що ставляться до працівників новостворених посад є неналежними та спростовуються матеріалами справи. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що звільнення позивача із займаної посади проведене без законних підстав, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, позивач має бути поновлений на посаді, вимушений прогул підлягає компенсації у розмірі середнього заробітку. Вирішуючи питання про розмір компенсації, суд догодить висновку про те, що здійснений позивачем розрахунок є невірним, оскільки невірно визначено середньоденний заробіток. Компенсації позивачу підлягає вимушений прогул з 17.11.2015 року по 18.05.2016 року в розмірі 54614,88 грн. При визначенні розміру суд виходив з наступного. Відповідно до довідки середньомісячна заробітна плата позивача за останні два місяця роботи склала 8904,60 грн. (а.с.74). Звідси середньоденний заробіток складає 296,82 грн. (8904,60 грн./30 днів). Час вимушеного прогулу з 17.11.2015 року по 18.05.2016 року складає 184 дні. Розмір компенсації за час вимушеного прогулу складає 54614,88 грн. (184 дні х 296,82 грн.) Як передбачено частиною першою статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою третьою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Розглянувши дану цивільну справу у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах поновлення позивача на займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі\~Закону України «Про судовий збір» в редакції закону, що діяла на момент звернення до суду, з відповідача на користь Держави підлягає стягненню сума судового збору 487,20 грн.

Outcome: partial