Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за розпискою від 22 березня 2013 року. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 22 березня 2013 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики шляхом написання письмової розписки про отримання грошових коштів, за умовами якого позивач надав відповідачці грошові кошти в сумі 150\~000 гривень 00 копійок, які відповідачка зобов`язалася повернути в повному обсязі на першу вимогу [PERSON] . Позивач зазначає, що в листопаді 2020 року на адресу відповідачки він направив письмову вимогу про повернення боргу від 19 листопада 2020 року, в якій зазначив про його вимогу повернути борг у строк до 30 листопада 2020 року. Відповідачка отримала вимогу, проте борг не повернула, у зв`язку з чим позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з [PERSON] 150\~000 гривень 00 копійок, а також 3% річних, інфляційні втрати, проценти за користування позикою, а всього 163 333 гривні 57 копійок. Крім того, просить стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в розмірі 3\~000 гривень 00 копійок. Позивач [PERSON] , який був допитаний в судовому засіданні в якості свідка, свої вимоги підтримав та пояснив, що в 2013 році до нього звернулася [PERSON] , як мешканка села з проханням допомогти погасити борги, оскільки у неї було скрутне матеріальне становище. [PERSON] погодився допомогти, оскільки мав відповідні заощадження, оскільки працює ФОП та є членом СФГ «Індафі» і надав відповідачці у борг 150\~000 гривень, про що вона особисто написала письмову розписку. Під час написання розписки не визначили дату повернення, оскільки позивач є юристом і розумів, що можна оговорити строк повернення на першу його вимогу. Крім розписки, відповідачка також склала заповіт на позивача, який він розцінював як гарантію повернення боргу. Проте після того, як йому стало відомо про скасування відповідачкою заповіту, він вирішив пред`явити вимоги про повернення позики. У листопаді 2020 року він звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення боргу, особисто з нею не спілкувався, проте надані ним кошти не отримав. Представник позивача адвокат Омелян О. О. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити повному обсязі. Пояснив, що 22 березня 2013 року між сторонами було укладено договір позики шляхом написання відповідачкою власноручно розписки про отримання 150\~000 гривень 00 копійок для погашення боргів. Після вимоги позивача повернути борг, відповідачка не виконала свої зобов`язання з повернення позики у зв`язку з чим на підставі ст. ст.625,1048,1049 ЦК України, а також на підставі Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань» позивачем було нараховано проценти за користування грошовими коштами, 3% річних та інфляційні втрати. Відповідачка [PERSON] позов не визнала. У судовому засіданні в якості свідка пояснила, що дійсно в березні 2013 року вона писала розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів, проте отримала не 150\~000 гривень, а лише 50\~000 гривень. В той же день, до отримання позики, вона видала довіреність на управління своєю земельною ділянкою та вважала, що фактично продала одну з двох своїх земельних ділянок [PERSON] за 50\~000 гривень. На даний час вказана земельна ділянка перебуває у власності відповідачки та орендується СФГ «Індафі», і оскільки у неї виникли деякі непорозуміння з приводу договору оренди, тому вона у 2020 році скасувала заповіт, який також склала на позивача. Отримані від [PERSON] кошти не повернула, а взимку знайшла конверт, в якому були якість документи з приводу позики. Просила відмовити задоволенні позову. Представник відповідачки адвокат Готвянський І. В. заперечував проти позову та пояснив, що відносини між [PERSON] та [PERSON] почалися ще в 2013 році, оскільки остання має у власності дві земельні ділянки (паї), на які вона видала довіреності. Представник не заперечував той факт, що розписка була написана особисто відповідачкою, проте заперечував як факт отримання грошових коштів, так і факт отримання відповідачкою письмової вимоги про повернення останніх. Зазначав, що підпис на рекомендованому повідомленні про вручення [PERSON] вимоги про повернення грошових коштів не належить їй. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно письмової розписки від 22 березня 2013 року (а.с.8) відповідачка [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 150\~000 гривень, які зобов`язалася повернути на першу вимогу. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимогами статті\~1047\~ЦК України\~передбачено,\~що договір\~позики укладається\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Оскільки відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала факт написання нею особисто розписки про отримання від [PERSON] грошових коштів у борг, тому суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договору позики. Згідно дослідженої в судовому засіданні копії розписки від 22 березня 2013 року, а також оглянутого оригіналу розписки, строк повернення позики визначено на першу вимогу. Статтею 1049\~ЦК України\~передбачено, якщо\~договором не\~встановлений строк\~повернення позики\~або цей\~строк визначений\~моментом пред`явлення\~вимоги,\~позика має\~бути повернена\~позичальником протягом\~тридцяти днів\~від дня\~пред`явлення\~позикодавцем вимоги\~про це,\~якщо інше\~не встановлено\~договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, позивач заявою від 19 листопада 2020 року просив повернути йому позику в сумі 150\~000 гривень у строк до 30 листопада 2020 року (а.с.11). Відповідачка отримала вказану вимогу 28 листопада 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.12). Суд не приймає посилання представника відповідачки на те, що на вказаному повідомленні стоїть підпис не [PERSON] з огляду на те, що остання не заперечувала сам факт отримання такої вимоги, хоча і не 28 листопада 2020 року, а пізніше. Факт не підписання такого повідомлення [PERSON] суду не доведений належними та допустимими доказами, а відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона\~повинна довести\~обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а представник відповідачки не вчинив будь-яких процесуальних дій для доведення своєї позиції щодо не отримання [PERSON] вимоги про повернення позики. В частині розміру позики, суд зазначає наступне. Оскільки сама відповідачка не заперечувала факт власноручного написання розписки, в якій сума позики в розмірі 150\~000 гривень зазначена прописом, та не змогла пояснити суду підстави написання саме такої суми за наявності її показань про отримання лише 50\~000 гривень, тому суд вважає, що такі показання відповідачки не знайшли свого підтвердження. Будь-яких інших доказів на спростування факту отримання 150\~000 гривень відповідачка та її представник суду не надали. Тому суд приходить до висновку, що [PERSON] отримала в якості позики саме 150\~000 гривень. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки в тексті розписки не зазначено розмір процентів від суми позики, то позикодавець має право на отримання від позичальника процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України. За розрахунками позивача (а.с.28) станом на 06 травня 2021 року розмір процентів за період з 01 грудня 2020 року по 06 травня 2021 року становить 4 060 гривень 28 копійок, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов`язання, у цьому разі відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України \~ тобто сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунком позивача (а.с.26) було нараховано три відсотки\~річних від\~простроченої суми\~в розмірі\~1\~923\~гривні 29\~копійок,\~інфляційні втрати\~в розмірі\~7\~350\~гривень 00\~копійок, які також підлягають стягненню з відповідачки. Таким чином, суд вважає, що у зв`язку з невиконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих у борг грошових коштів, існують правові підстави для задоволення позову у повному обсязі зі стягненням суми боргу, процентів інфляційних втрат на користь позивача. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3\~000 гривень, суд посилається на наступне. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п.2 . 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються \~у разі відмови в позові на позивача. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови\~\~у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод.\~Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені \~в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення \~з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови\~\~у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник [PERSON] адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від \~02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги,\~тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». Позивач [PERSON] на підтвердження вартості наданих йому адвокатом Омеляном О. О. послуг надав квитанцію, згідно якої платником за укладеним між [PERSON] та адвокатом Омеляном О. О. договором про надання правової допомоги від 09 квітня 2021 року є [PERSON] (а.с.7). Суд вважає, що оскільки позивач не надав доказів понесення саме ним таких витрат, тому вимоги про стягнення 3\~000 гривень з відповідачки задоволенню не підлягають. Крім того, позивач не надав суду акт\~приймання правничої допомоги, в якому був би вказаний зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, розрахунок (детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин суд дійшов висновку, що\~підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином,\~у зв`язку із задоволенням позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на відповідачку.

Outcome: approved