Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини з дати звернення до суду та до досягнення нею повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилася дитина - [PERSON], [INFO], на утримання якого стягнуто аліменти за рішенням суду від 08 грудня 2010 року. Після розірвання шлюбу, позивач перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах та у них народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO]. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Її матеріального становища не вистачає для утримання дитини, а відповідач не надає матеріальної допомоги в обсязі, який забезпечує нормальні умови життя і розвитку дитини. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини від заробітку на утримання дитини до досягнення нею повноліття. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що не вважає себе батьком дитини [PERSON], [INFO], тому не повинен сплачувати аліменти на його утримання. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що з 13 жовтня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2010 року /а.с.2,6/. Під час перебування у шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON], [INFO], на утримання якого з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти за рішенням суду від 08 грудня 2010 року /а.с.3,5/. 20 листопада 2013 року позивач народила дитину - [PERSON], батьком якого, згідно свідоцтва про народження є відповідач - [PERSON] /а.с.4/. Як вбачається з довідки №778 від 19.04.2016р., позивач разом з неповнолітніми дітьми зареєстрована та проживає за адресою: [INFO] /а.с.7/. Посилання відповідача на те, що він не є батьком дитини як на підставу відмови у задоволенні позову, суд не приймає з огляду на наступне. Згідно зі ст. ст. 11, 58 - 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем за допомого належних та допустимих доказів не спростовано того факту, що він є батьком [PERSON], [INFO]. З позовом щодо правомірності актового запису про народження дитини чи про оспорювання батьківства не звертався, хоча у судовому засіданні йому неодноразово роз'яснювалось право на отримання правової допомоги, право звернутися до суду з зустрічним позовом про оспорювання батьківства та його право на заявлення клопотання про призначення експертизи для визначення батьківства. Натомість, свідоцтво про народження дитини є належним та допустимим доказом батьківства відповідача. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки відповідач є батьком неповнолітньої дитини, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини між сторонами у справі, досягнуто не було, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини та сторін, той факт, що двоє неповнолітніх дітей мешкають разом із позивачем; дитина потребує утримання; позивач є працездатним та працює, має щомісячний дохід близько 3000 грн. з урахуванням отримуваних від відповідача аліментів; відповідач є працездатним та працює, має щомісячний дохід близько 5000 грн.; з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання старшого сина; сторони та діти мають задовільний стан здоров'я, хронічними захворюваннями не страждають. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що згідно з п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду , тому відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Згідно п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved