Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, збільшив позовні вимоги (а.с.73-74) та просив суд ухвати рішення, яким визнати за ним право власності на ? частку житлового будинку загальною площею 125,5 кв.м. та житловою площею 71,2 кв.м. разом з надвірними спорудами: двома сараями, літньою кухнею, цистерною та огорожею, розташованого за адресою: [ADDRESS], та на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,170 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS]). Свої вимоги мотивує тим, що у період з 18.12.1992 року по 14.12.2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою по справі. Перебуваючи у шлюбі вони побудували житловий будинок [ADDRESS]. Під час перебування у шлюбі та після його розірвання, він разом із відповідачкою, сином та донькою проживали у вказаному будинку. Крім того, був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я відповідачки. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити. Відповідачка позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідачка по справі це її сестра, спочатку відповідачка разом з чоловіком жили з її сестрами та батьками в квартирі в м. Одеса, потім відповідачці виділили ділянку в 1989 році і в 1992 році розпочалося будівництво, позивач взяв кредит на камін, але потім вказаний кредит її батьки з сестрою погасили, позивач ніде не працював, вона з батьками приїжджала та привозили продукти харчування, так прожили вони в с. Маяки 3 роки. Потім в 1995 році позивач поїхав, залишивши її саму з дітьми, та сестра почала проживати з [PERSON] в с.Маяки, прожили вони разом 10 років, після його смерті [PERSON] ще декілька місяців пожила там, а потім вони забрали сестру в м. Одеса, а доглядати за будинком в с.Маяки взяли хлопця, якого посилили в одній кімнаті, щоб він там проживав та дивився за будинком. Воду відповідачка з [PERSON] проводили за свій рахунок. Позивач розшукувався працівниками поліції, був оголошений в розшук, за скоєння ДТП, працівники кожного місяця приходили до відповідачки та питали про [PERSON], але вона не знала де він знаходиться. Через 18 років подзвонив хлопчик, який проживав в цьому будинку в с.Маяки та повідомив, що приїхав її чоловік, погрожував все спалити, казав що все тут його. Також свідок пояснила, що вони кожні вихідні приїжджають у вказаний будинок в с.Маяки та використовують його дачну ділянку для відпочинку з сім`єю, оскільки умов для проживання в ньому немає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює в Маяківській сільській раді Біляївського району Одеської області, довідки вона видає на підставі погосподарських книг, акти про не проживання складаються депутатами сільських рад на підставі свідчень сусідів, вказані довідки, які містяться в матеріалах справи вона не видавала, видавав інший працівник, в сільській раді працює тільки два роки. Крім того, раніше допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він з сестрою ріс без батька [PERSON], батько поїхав від них коли йому було 12 років, залишив сім`ю, він поступив не справедливо по відношенню до матері, він не має права на вказане майно, оскільки позивач залишив будинок коли була лише одна коробка, та не приймав в подальшому участі у будівництві будинку, цивільний чоловік матері будував сараї, всі прибудови, та сам будинок, також свідок пояснив, що він фактично з 1 класу проживав в [ADDRESS] з бабусею, а мати була в с.Маяки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.12.1982 року, у зв'язку з тим, що подружні стосунки не склалися 14.12.2011 року заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області шлюб між ними було розірвано (а.с.17). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03.08.2010 року житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстрований на [PERSON] (а.с.7). Крім того, на ім`я [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.01.2009 року (а.с.51). Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 3 та 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Положенням ч. 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Суду не було надано жодних належних доказів у підтвердження тієї обставини, що позивач [PERSON] спільними коштами приймав участь у придбані, підтриманні, будівництві спірного майна. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, відповідно до п. 23 вищезгаданої Постанови Пленуму ВСУ, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а також при винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд не може погодитись із доводами позивача [PERSON], про те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою побудували житловий будинок [ADDRESS], та під час перебування у шлюбі та після його розірвання, він продовжував проживати разом із позивачкою, сином та донькою в вказаному будинку та до цього часу продовжує проживати у спірному домоволодінні, оскільки вказані доводи позивача у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, та були спростовані, а саме: - поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що позивач по справі ніколи не приймав участі у вихованні дітей та залишив сім`ю, не приймаючи в подальшому участі в будівництві вказаного будинку в [ADDRESS]; -як вбачається з довідки (а.с.45) позивач був оголошений в розшук з 1995 року, та позивачка залишилася сама з неповнолітніми дітьми; - згідно довідки Маяківської сільської ради Біляївського району Одеської області від 14.01.2004 року вбачається, що відповідачка [PERSON] дійсно проживала разом з громадянином [PERSON], що помер [INFO] року в [ADDRESS], на протязі 10 років, вели сумісне господарство (а.с.62). Крім того, згідно заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 14.12.2011 року, вбачається, що причиною розпаду сім`ї служило те, що шлюбні відносини припинилися багато років тому та мешкають окремо (а.с.17). Також, суд не приймає до уваги акт про не проживання від 11.05.2017 року, який був наданий в судове засідання, оскільки відповідачка в судовому засіданні вказала, про те, що будинок в [ADDRESS] використовується як дачна, на яку вона приїжджає у вихідні дні, тому коли виїжджала комісія та депутат Маяківської сільської ради за вказаною адресою її в цей час не було вдома. З огляду на викладене, суд доходить до висновку, що спірний будинок та земельна ділянка не є об'єктом спільної власності подружжя, оскільки [PERSON] здійснювала будівництво за власні кошти, в період, коли сторони припинили шлюбні відносини, разом не проживали та спільного господарства не вели. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed