Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив витребувати майно, а саме земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] та повернути її у його власність. Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві здійснити державну реєстрацію права власності на майно, а саме земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та скасувати попередню реєстрацію за [PERSON] Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням КМР №922/922 від 18.12.2008 року йому була передана у приватну власність земельна ділянка за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного земельного кадастру від 24.06.2016 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.07.2016 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS], з невідомих позивачу причин, належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.04.2016 року. Тобто, 22.07.2016 року позивачу стало відомо, що земельна ділянка, яка належить йому на праві приватної власності була відчужена без його згоди та без його відома невідомими особами. Дізнавшись про вказаний правочин позивач звернувся до приватного нотаріуса Арестович-Корнійчук О.М. із запитом щодо вчиненого правочину, однак інформації надано не було, оскільки позивач не був стороною правочину. Згодом, позивачу стало відомо, що вказана земельна ділянка була відчужена на користь [PERSON] [PERSON], який набув її у приватну власність на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2010 року, який був внесений до реєстру приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О. Позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Єременко Л.О. із запитом про надання інформації щодо вищезазначеного правочину, на що позивачу було відмовлено у наданні інформації оскільки він не є стороною правочину. Також, позивач звернувся із запитом, щодо своєї земельної ділянки до ОСН «Жуляни». У відповідь на його запит повідомили, що земельна ділянка надалі перебуває у приватній власності позивача та його користуванні. Будь-яка інформація щодо продажу вказаної ділянки відсутня. Вважає, що нерухоме спірне майно вибуло з його володіння поза його волею, що надає позивачу право вимагати витребування свого майна навіть у добросовісного набувача. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 06.01.2017 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 06.01.2017 року заяву про забезпечення позову залишено без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 20.02.2017 року клопотання позивача про забезпечення доказів задоволено. У судовому засіданні 08.08.2017 року було задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів та про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] У судовому засіданні 23.05.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи доказів. Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та її представники у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що набуття права власності на земельну ділянку має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки; виготовлення технічної документації на земельну ділянку; визначення меж земельної ділянки в натурі; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо відповідні вимоги особою не дотримано - право власності на земельну ділянку не виникає. Вважають, що позивач не набув у приватну власність спірну земельну ділянку, оскільки рішенням КМР №922/922 від 18.12.2008 року, на яке посилається позивач, як на підставу набуття права власності, лише було надано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, яке не було реалізоване позивачем. Відсутність у позивача доказів про набуття права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], порушує питання обґрунтованості заявлених позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, адже такий позов може бути пред'явлений виключно власником майна, який в силу ст. 387 ЦК України повинен довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості. Третя особа приватний нотаріус КМНО Арестович-Корнійчук О.М. в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Третя особа приватний нотаріус КМНО Єременко Л.О. в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Суд, вислухавши думку позивача та його представників, відповідача та її представників, третьої особи [PERSON], врахувавши заяви третіх осіб приватних нотаріусів КМНО Арестович-Корнійчук О.М., Єременко Л.О., дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що рішенням Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва №6 від 28.01.1998 року надано згоду на виділення земельних ділянок під будівництво індивідуальних житлових будинків та господарських будівель в м/р Жуляни, а саме [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 12). Рішенням №922/922 від 18.12.2008 року Київської міської ради земельна ділянка по [ADDRESS] передана позивачу [PERSON] у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що підтверджується довідкою Органу самоорганізації населення «Комітет мікрорайону «Жуляни» за №61/11-66 від 07.11.2016 року (а.с. 9, 19). З матеріалів справи вбачається, що 22.07.2016 року позивачу стало відомо про те, що земельна ділянка, яка належить йому на праві власності була відчужена на користь [PERSON] без його згоди та відома невідомими особами. Для з'ясування вказаних обставин справи судом було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Єременко Л.О. завірену належним чином копію договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного між [PERSON] та [PERSON], інн: [NUMBER], паспорт серія [NUMBER], який набув її у приватну власність на підставі правочину купівлі-продажу, номер реєстрації: 308, від 20.02.2010 року та витребувано у приватного нотаріуса КМНО Арестович-Корнійчук О.М. завірену належним чином копію договору купівлі-продажу, серія та номер: НАІ 136008, номер за реєстром 285, від 22.04.2016 року та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29406458 від 25.04.2016 року. З витребуваних судом документів вбачається наступне. 20.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0788 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 150). Зазначений договір посвідчено 20.02.2016 року за реєстровим № 308 приватним нотаріусом КМНО Єременко Л.О. У п. 2 зазначеного договору вказано, що відчужувана земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення місцевого органу державної виконавчої влади №922/922 від 18.12.2008 року Київської міської ради та на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-8000254542016, виданий 26.01.2016 року Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві. Право власності продавця зареєстровано 10.02.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Хибою А.В., державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, номер запису про право власності: 13188410, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 844833080389. В подальшому вбачається, що 22.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, 0,0788 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 105). Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом КМНО Арестович-Корнійчук О.М., зареєстрований в реєстрі за №285. З письмових пояснень приватного нотаріуса КМНО Єременко Л.О. вбачається, що при посвідченні нею договору купівлі-продажу продавець [PERSON] та покупець [PERSON] були особисто з оригіналами паспорту та ідентифікаційного коду (а.с. 149). При співставленні відомостей, які містяться в матеріалах справи, а саме копії паспорту та ідентифікаційного коду [PERSON], на підставі яких був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON] (а.с. 153) та копії паспорта та ідентифікаційного коду позивача [PERSON] (а.с. 236-241) вбачаються розбіжності, а саме: серія та номер паспорта не співпадають так само як і число, місяць та рік народження, а також сама фотографія у паспорті. Ідентифікаційні коди також різні. В судовому засіданні сторони не заявляли клопотання про проведення судово-почеркознавчої експертизи або будь-якої іншої, хоча їм судом були роз'ясненні права передбачені чинним процесуальним законодавством України. У зв'язку з викладеним, суд позбавлений можливості встановити обставини щодо правомірності укладання зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Також, слід зазначити, що Верховний Суд України неодноразово вказував на те, що розглядаючи спори про витребування майна, судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторона обґрунтовує свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни зацікавлені в одержані безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені ч. 5 ст. 151 ЗК України, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Ч. 5 ст. 151 ЗК України до клопотання додаються: обґрунтування необхідності вилучення (викупу) та/або відведення земельної ділянки; позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельної ділянки з її орієнтованими розмірами; засвідчена нотаріально письмова згода землевласника (землекористувача) на вилучення (викуп) земельної ділянки (її частини) із зазначенням розмірів передбаченої для вилучення (викупу) земельної ділянки та умов її вилучення (викупу); копія установчих документів для юридичних осіб, а для громадянина - копія документа, що засвідчує особу. Відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування згідно із своїми повноваженнями розглядає заяву (клопотання) і в тижневий строк з дня її реєстрації направляє її копії на розгляд територіальних органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органів містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронних і санітарно-епідеміологічних органів, а також до відповідних територіальних органів виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду). Зазначені органи протягом трьох тижнів з дня одержання заяви (клопотання) надають відповідній сільській, селищній, міській, районній, обласній раді чи Кабінету міністрів України, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевій державній адміністрації висновок про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні), граничні розміри земельної ділянки та її площу, склад угідь земель, вимоги щодо відведення земельної ділянки. Вимоги щодо відведення земельної ділянки надаються цими органами у межах їх повноважень, визначених законом. Склад та зміст вимог щодо відведення земельної ділянки, які надаються уповноваженими органами, визначаються Кабінетом Міністрів України. Після отримання висновків органів, зазначених у ч. 7 ст. 151 ЗК України про можливість відведення земельної ділянки для цілей, зазначених у заяві (клопотанні) та рішенні Верховної Ради України (у разі необхідності) відповідний орган державної або орган місцевого самоврядування, згідно із своїми повноваженнями, у двохтижневий строк розглядає матеріали вибору земельної ділянки і приймає рішення про затвердження зазначених матеріалів та надає дозвіл і вимоги на розроблення проекту відведення земельної ділянки або мотивоване рішення про відмову. Строк дії дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимог щодо її відведення становить один рік і може бути продовжено одноразово на такий самий строк. У разі якщо протягом встановленого строку проект відведення земельної ділянки не подано на затвердження до відповідного органу, дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки та вимоги щодо її відведення вважаються анульованими. Згідно ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку, виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості) одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Ст. 126 ЗК України визначено, що право власності на земльну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Складання Державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів, відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року (в редакції станом на 31.08.2008 року) проводиться після перенесення в натурі (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межами знаками встановленого зразка та затвердженим в установленому законом порядку проектом відведення цієї ділянки. Саме по собі складання Державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою, згідно наказу Державного комітету України по земельних ресурсах №43 від 04.05.1999 року, передбачає виконання таких робіт, як: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Як визначено у ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає, в тому числі, після його державної реєстрації. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (в редакції від 29.01.2006 року) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно. Об'єктами нерухомого майна (нерухоме майно, нерухомість) згідно абз. 3 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону України є земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці (будівля, споруда, тощо), переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, в даному випадку на земельну ділянку, обмежень цих прав є Державний акт про право власності на земельну ділянку. Беручи до уваги наведені приписи ЗК України, інші нормативно-правові акти, набуття права власності на земельну ділянку має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки, виготовлення технічної документації на земельну ділянку, визначення меж земельної ділянки в натурі, одержання в установленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо відповідні вимоги особою не дотримано - право власності особи на земельну ділянку не виникає. З матеріалів справи вбачається, що позивач як на підставу свого права власності на спірну земельну ділянку посилається на рішення Київської міської ради №922/922 від 18.12.2008 року. П. 8 рішення Київської міської ради № 922/922 від 18.12.2008 року було визначено, що власники земельних ділянок повинні: 8.1. виконувати обов'язки власників земельних ділянок відповідно до вимог ст. 91 Земельного кодексу України; 8.2. виконати вимоги, викладені в листах Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, Київської міської санепідемстанції, Державного управління охорони навколишнього природного середовища в м. Києві, Державної служби з питань національної культурної спадщини, Головного управління земельних ресурсів; 8.3. виконувати умови забудови земельних ділянок згідно з АПЗ Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища та одержати дозвіл на виконання будівельних робіт в управлінні держархбудконтролю; 8.4. забезпечити вільний доступ для прокладання нових, реконструкції і експлуатації існуючих інженерних мереж і споруд, що знаходяться в межах земельних ділянок; 8.5. у місячний термін звернутися до Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) з клопотанням щодо організації робіт по винесенню меж земельних ділянок в натурі (на місцевість) та виготовленню документів, що посвідчують право приватної власності на земельні ділянки: 8.6. питання пайової участі вирішити до початку будівництва відповідно до рішення Київської міської ради № 3/4475 від 17.01.2008 року «Про бюджет м. Києва на 2008 рік» (із змінами та доповненнями, внесеними рішеннями Київської міської ради № 16/16 від 17.07.2008 року, № 561/561 від 30.10.2008 року. Покладення на позивача, передбачених п. п. 8.5 п. 8 Рішення Київської міської ради № 922/922 від 18.12.2008 року обов'язків повністю узгоджується з положеннями вже наведених норм ЗК України та інших нормативно-правових актів, які закріплюють правові основи набуття та оформлення права власності на земельну ділянку. З матеріалів, доданих позивачем до позовної заяви про повернення майна з чужого незаконного володіння вбачається, що позивачем не було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); не було отримано Державного акта на право власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0, 0788 га, що розташована у м. Києві у міському районі по [ADDRESS]; не було проведено державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], площею 0, 0788 га, що розташована у [ADDRESS]. Таким чином, рішенням Київської міської ради № 922/922 від 18.12.2008 року позивачу було надано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER], площею 0, 0788 га розташована у [ADDRESS]), яке не було реалізоване ним. У п. 19, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року роз'яснено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння. Отже, відсутність у позивача доказів про набуття права власності на спірну земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], виключає задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, адже, такий позов може бути пред'явлений виключно власником майна, який в силу ст. 387 ЦК України повинен довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні іншої особи. Крім того, враховуючи, що позивач не мав наміру продавати належну йому земельну ділянку, як він зазначає, а договір купівлі-продажу земельної ділянки укладено без відома та волевиявлення її власника, відсутні підстави, для задоволення віндикаційного позову, передбаченого ст. 388 ЦК України, оскільки такий захист можливий з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, так як майно вибуло із власності позивача на підставі договору купівлі-продажу, де нібито останній був стороною правочину, який укладено від його імені. В судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач не звертався до суду з позовом про визнання недійсними договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,0788 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], що був укладений 20.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] та договору купівлі-продажу земельної ділянки, що був укладений 22.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] Таким чином, позивач вважаючи, що майно вибуло з його володіння поза його волею невірно обрав спосіб захисту свого права. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed