Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договорів купівлі-продажу та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що ухвалою Господарського суду Луганської області від 15.02.2011 року порушено провадження у справі про банкрутство СТОВ «Заповіт», призначено арбітражного керуючого Сидоренко Марію Вікторівну . У процесі ліквідації СТОВ «Заповіт» проводиться реалізація належного підприємству майна. Позивач на аукціоні, що відбувся 14.11.2018 року придбав будівлю столової, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та будівлю контори бригади № 2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Після укладення договору купівлі-продажу та підписання акту передачу права власності у відповідача виникла необхідність у нотаріальному посвідчені вказаних договорів. Проте відповідачка відмовилася звертатися до органів нотаріату для посвідчення договорів купівлі-продажу у зв`язку із тим, що на думку відповідача, є не скасований арешт вказаних об`єктів нерухомості. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу майна від 23.11.2018 року та визнати за ним право власності на вищевказані об`єкти нерухомості. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяви про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено , що згідно копії договору купівлі-продажу майна банкрута на повторному аукціоні у формі електронних торгів від 23.11.2018 року позивач придбав у власність одноповерхову нежитлову будівлю контори № 2, одноповерхову будівлю гаражу, одноповерхову будівлю гаражу, вбиральню, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Актом від 23.11.2018 року позивачу було передано право власності на вказане нерухому майно за результатами аукціону (а.с.12). Вказані обставини також підтверджуються протоколом проведення другого повторного аукціону у формі електронних торгів № 3060 (а.с.13-16). Згідно копії договору купівлі-продажу майна банкрута на повторному аукціоні у формі електронних торгів від 23.11.2018 року позивач придбав у власність одноповерхову будівлю столової, одноповерхову будівлю сараю, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Вказана обставина підтверджується також протоколом проведення другого повторного аукціону у формі електронних торгів та визнання переможця (а.с.19-20), актом передавання права власності на нерухоме майно за результатами аукціону від 23.11.2018 року (а.с.21-23). На виконання договорів купівлі-продажу позивачем було сплачено кошти, що підтверджується дублікатами квитанцій банку (а.с.30-33). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що позивачкою виконано усі умови, які вона обумовлювала із відповідачкою, сплачено кошти та перераховано податки, але відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення купівлі-продажу майна, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно пункту 1 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв`язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до вказаної домовленості позивач сплатив вартість майна. Але, не виконуючи тривалий час взятий на себе обов`язок по нотаріальному посвідченню договору, відповідач безповоротно ухилилися від подальшого його посвідчення, внаслідок чого порушуються права позивача, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі дійсним. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином із відповідачки на користь позивача підлягає сплаті судовий збір у сумі 768,40 грн., 768,40 грн., 866,91 грн., та разом 2403,71 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved