Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судових витрат. Під час судового розгляду позивач уточнила позовні вимоги, просила стягнути з відповідача на її користь нараховану та невиплачену заробітну плату за травень 2014 року в розмірі 1120,95 грн., за червень 2014 року в розмірі 501,94 грн., компенсацію за відпустку в сумі 1262,40 грн., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2014 р. по 06.08.2014 р. в розмірі 2209,20 грн. та за період з 07.08.2014 р. по 21.08.2014 р. в розмірі 1200 грн., а також судові витрати по справі. Позивач [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що з 03 червня 2013 року вона уклала трудовий договір з приватним підприємцем [PERSON], згідно якого працювала продавцем в магазині «[INFO]» смт. Компаніївка. 13.06.2014 року її було звільнено з посади продавця згідно п.2 ст. 41 КЗпП України в зв'язку з втратою довіри. В день звільнення їй не була виплачена заборгованість по заробітній платі за травень та червень 2014 р. та компенсація за невикористану відпустку, оскільки в червні 2014 р. працівник скоїв крадіжку товарно-матеріальних цінностей та грошових коштів на робочому місці. Оскільки заборгованість по заробітній платі досі не виплачена, позивач просить також стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.06.2014 року по день ухвалення рішення судом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, факт вчинення крадіжки на робочому місці не визнала. Пояснила, що 12.06.2014 р. в магазині проводилась ревізія в присутності всіх продавців, під час якої було виявлено недостачу в сумі приблизно 28000 грн. Коли їй запропонували сплатити 5000 грн., вона відмовилась та подала заяву про звільнення, яку особисто відповідачу не вручала, а залишила в дверях. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснила, що в магазині була виявлена недостача та зафіксовано факт крадіжки позивачем товарів, в зв'язку з чим кошти на оплату праці позивача за травень та червень 2014 року, а також компенсація за невикористану відпустку мають бути спрямовані на відшкодування заподіяних збитків. Надала письмові заперечення проти позову, вказавши, що між нею та позивачем немає спору щодо розміру нарахованої заробітної плати та розрахункових коштів, існує спір в питанні справедливості їх виплати, оскільки сума недостачі, яку позивач зобов'язалася відшкодувати складає 9515,00 грн., що значно перевищує розмір заборгованості по заробітній платі. Крім цього пояснила, що всі податки та обов'язкові платежі з нарахованої заробітної плати позивача були утримані та сплачені. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, представлені сторонами і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникові виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки визначені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок, що не перевищує 16календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що 03.06.2013 року між сторонами було укладено трудовий договір (а.с.6-7), відповідно до якого позивач була прийнята на роботу продавця продовольчих товарів (запис № 34 в трудовій книжці від 03.06.2013 року, зроблений на підставі трудового договору № 11161300036 від 03.06.2013 року). 13.06.2014 року позивача звільнено з посади продавця на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України в зв'язку з втратою довіри, що підтверджується копією трудової книжки, запис № 35 (а.с.9). Згідно п. 3 Трудового договору від 03.06.2013 р. відповідач зобов'язалася оплачувати працю Працівника ([PERSON]) у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, на місяць. Згідно довідки від 18.08.2014 року (додаток 16 до заперечення), наданої ПП [PERSON] на день звільнення 13.06.2014 року невиплачена заробітна плата [PERSON] складає 1622,89 грн., а саме: за травень 2014 року - 1120,95 грн.; за червень 2014 року - 501,94 грн., невиплачена компенсація за невикористану відпустку складає 879,93 грн. Розмір заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку зазначено за мінусом обов'язкових податків та платежів. Факт наявності вищевказаної заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі підтверджується також довідкою від 15.07.2014 року, яку було видано ПП [PERSON] та надано до суду позивачем (а.с.10). Таким чином, відповідачем визнаний факт наявності заборгованості на день звільнення з роботи [PERSON] по заробітній платі за період з 01.05.2014 року по 13.06.2014 рік на загальну суму 1622 грн. 89 коп. (1120,95 грн. + 501,94 грн.) та невиплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 879,93 грн. Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Згідно статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 1622,89 грн. та невиплачена компенсація за невикористану відпустку в розмірі 879,93 грн. Згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач в уточненні до позовної заяви просив провести розрахунок середнього заробітку на день ухвалення рішення. Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з абзацом 3 пункту 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 8 Постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки про заробітну плату за останні два місці роботи від 18.08.2014 року, виданої ПП [PERSON] заробітна плата [PERSON] за квітень-травень 2014 року становить 2476,54 грн., відпрацьовано 40 робочих днів, отже середньоденна заробітна плата позивача становить 61,91 грн. (2476,54:40). Судом на підставі листа Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та розпорядження №920-р від 21.11.2013 року визначено, що період затримки розрахунку з позивачем становить 48 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 21.08.2014 р. становить: 48 робочих днів х 61,91 грн. = 2971,68 грн. Згідно ст. 141 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен неухильно додержуватись законодавства про працю. Недотримання вимог трудового законодавства щодо проведення розрахунку з працівником при звільненні, свідчить про порушення норм законодавства про працю України та трудових прав позивача. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам слід мати на увазі, що відповідно до ст.ст.21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У постанові №6-144цс13 від 29 січня 2014 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст.34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню за період з 13 червня 2014 року по день ухвалення судового рішення, тобто по 21 серпня 2014 року, оскільки до цього часу з позивачем не проведено повний розрахунок. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За наведеного суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково, а саме, що стосується стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач не надала розрахунку відповідних сум та не змогла в судовому засіданні обґрунтувати позовні вимоги в цій частині. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині несправедливості виплати позивачу заробітної плати, яка на думку відповідача повинна бути спрямована на відшкодування заподіяних збитків, оскільки згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ. організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного суду. Відповідач з відповідним позовом про покриття шкоди, завданої працівником, до суду не зверталася, відшкодування шкоди не є предметом розгляду даної справи, та не позбавляє відповідача можливості в подальшому звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави, отже з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог необхідно стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Що стосується стягнення витрат на оплату правової допомоги, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Позивачем надано суду квитанцію № 94 від 06.08.2014 р., видану адвокатом [PERSON] про те, що нею прийнято від [PERSON] 100 грн. за складання позовної заяви. Відшкодування таких витрат передбачено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», згідно з яким розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки в даному випадку адвокат не приймав участі в судовому засіданні, вимоги позивача про стягнення витрат за надання правової допомоги задоволенню не підлягають. Крім цього, згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial