Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, покликаючись на те, що органом державної влади ГУ МВСУ у Львівській області порушено права гарантовані ст.40 Конституції України, ст.56 КПК України шляхом відмови в реєстрації та внесення відомості до ЄРДР на підставі заяви про вчинений злочин від 13.02.2013 року. Просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. Позивач в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в судове засідання не з»явився, про причини явки суд не повідомив. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, надав пояснення про те, що органи Державної казначейської служби України не здійснюють контроль за діяльністю інших державних органів, та судових зокрема, а отже і не несуть відповідальності за їх протиправні дії чи бездіяльність. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності відповідачів, що є обовязковою умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, завданої ними. Окрім того вказує, що позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди у зазначеному розмірі та не наведено, з яких міркувань виходив позивач при оцінці заподіяної йому моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON]подавалась заява про вчинений злочин Начальникові ГУМВСУ у Львівській області вих.№72 від 13.02.2013 року. Листом за вих.. № 5/81-Б від 18.02.2013 р. ГУ МВС України у Львівській області повідомило позивача, що його заява прийнята до розгляду і про результати розгляду буде повідомлено позивача. Частиною 1 статті 173 ЦК України передбачено, що від імені держави за спеціальним дорученням можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Державній казначейській службі України не надано право на представлення інтересів держави у спірних правовідносинах. Дане представництво чітко регламентується статтями 167. 170 ЦК України, де зазначено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обовязки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тому, суд в кожному конкретному випадку повинен з'ясувати, який саме державний орган є уповноваженим органом (лист Верховного суду України від 07.04.2008 №01- 8/211). Слід зазначити, що жодним нормативно-правовим документом на органи Державної казначейської служби України не покладено функції і обовязки по представництву інтересів держави Україна, відтак, позов заявлено до неналежної особи. Органи Державної казначейської служби України не здійснюють контроль за діяльністю інших державних органів, та судових зокрема, а отже і не несуть відповідальності за їх протиправні дії чи бездіяльність. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про незаконність дій чи бездіяльності відповідачів, що, проте, є обовязковою умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, завданої ними. Що стосується розміру самої шкоди то позивач повинен був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Заявник повинен надати до суду обгрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути з Державного бюджету України. Дані норми визначені п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, якими передбачено обовязковість встановлення наступних аспектів: наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. При цьому, при вирішенні питання про розмір заподіяної моральної шкоди суду необхідно зясувати мотиви, з яких виходить позивач при її обчисленні. Окрім того, позивачем не підтверджено факту заподіяння йому моральної шкоди у зазначеному розмірі та з чого виходив позивач при оцінці заподіяної йому моральної шкоди. Згідно статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Також відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок, та є вина зазначеної особи. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Outcome: dismissed