Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за договором позики в сумі 3516500,00грн. та 3% річних в сумі 485277,00 грн. У підтвердження позовних вимог зазначив, що 09 липня 2013 року між сторонами по справі було укладено договір позики, на підставі якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі 130000,00 доларів США. Строк користування грошовими коштами, отриманими в позику, становить один рік, тобто до 09 липня 2014 року. Договірні зобовязання відповідач не виконав. Враховуючи зміну офіційного курсу станом на 12.02.2019 року в розмірі 27,05 грн. за 1 долар США сума боргу становить 3516500,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3516500,00 грн. суму боргу за договором позики, 485277,00 грн. 3% річних та судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимог не визнала, заперечувала сам факт укладення договору позики між сторонами, оскільки позивач скористався чистими аркушами паперу, на яких стояв підпис відповідача. Крім того посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 липня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 130000,00 доларів США строком на один рік, тобто відповідач зобовязався повернути позику до 09 липня 2014 року, про що останній надав розписку. Свої зобовязання за договором відповідач не виконав. Правовою позицією Верховного Суду України по цивільній справі № 6-50цс16 від 24.02.2016 року встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.526\~ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та\~\~ вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності\~до ст.\~1046\~ЦК України,\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов'язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.\~1047\~ЦК України,\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049\~ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Оскільки відповідач не виконав належним чином свої зобовязання, грошові кошти не повернув, в звязку з чим, станом на 12 лютого 2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 130000 доларів США, яка відповідно до офіційного курсу гривні по відношенню до долару США становить 3516500,00 грн. які підлягають стягненню на користь позивача. Статтею 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в розмірі за період з 09 липня 2014 року по 12 лютого 2019 року в сумі 485277,00 грн. Однак, суд зауважує, що відповідальність боржника за прострочення грошового зобовязання згідно вимог ст.ст. 253-255 ЦК України наступає з наступного дня після відповідної календарної дати виконання зобовязання, тобто з 10.07.2014 року. Таким чином з відповідача підлягає стягненню 3% річних, які починають розраховуватись з 10 липня 2014 року та становлять 484988,00 грн. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову представника відповідача з наступних підстав. Відповідно висновку експерта № 1010-18 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за клопотанням представника відповідача по цивільній справі № 199/4662/17 від 08.10.2018 у звязку з недостатністю порівняльного матеріалу неможливо надати висновок експерта з питання, чи виконано рукописний текст у розписці від 09.07.2013 року про отримання грошових коштів в розмірі 130000 доларів США [PERSON] чи іншою особою. Два підписи від імені [PERSON] у розписці від 09.07.2013 про отримання грошових коштів в розмірі 130000 доларів США виконані [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що підписи у розписці належать відповідачу, а доказів тому, що рукописний зміст розписки належить іншій особі, відповідачем суду не надано. Крім того, на думку суду, пріоритетним доказом укладання договору позики є саме підпис відповідача у борговій розписці, яким він посвідчив свої зобовязання, оскільки чинне законодавство не містить вимог щодо особистого власноручного написання змісту боргового зобовязання саме позичальником при укладанні договору позики. Крім того, не заслуговують уваги і доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позов подано 07.07.2017 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 9605,00 грн.

Outcome: partial