Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПП «ПАКТ» про стягнення заборгованості із заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тими обставинами, що з 2008 року по 03 червня 2020 року перебував у трудових відносинах з ПП «ПАКТ». Однак під час роботи на підприємстві в період з січня 2020 року по 03 червня 2020 року позивачеві була нарахована заробітна плата в розмірі 115 381,40 грн., яку не було виплачено. 03 червня 2020 року позивач звільнився за власним бажанням з ПП «ПАКТ», проте станом на момент подання позову відповідачем не було проведено розрахунку з позивачем. Просить стягнути з ПП «ПАКТ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 115 381,40 грн.. 08 грудня 2020 року позивач подав уточнену позовну заяву в якій просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 78\~854,35 грн. ( з в рахуванням податків та зборів) та середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 04 червня по дату винесення рішення суду з розрахунку 795,13 за кожен день затримки. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20\~000,00 грн.. Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць. Ухвалою Кам`янець - Подільського міськрайонного суду від 22 грудня 2020 року позовні вимоги [PERSON] до ПП «ПАКТ» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 36 527 гривень 05 коп. залишено без розгляду. В судове засідання сторони не з`явились. Про день слухання справи повідомлені своєчасно. До початку судового розгляду представник позивача подав заяву про слухання справи у його відсутності та позивача, не заперечує проти заочного розгляду. Представник відповідача причини неявки суду не повідомив. Вивчивши надані сторонами письмові докази по справі, матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 04.01.2008 року [PERSON] прийнятий на роботу начальником автотранспортного цеху за контрактом в Приватне підприємство «ПАКТ». 03.06.2020 року звільнений з роботи за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] , заповненої 14 червня 1999 року, наказом №42/20-К про припинення трудового договору (контракту). Згідно довідки про нараховану і виплачену заробітну плату від 25.11.2020 року за №23, заробітна плата [PERSON] з врахуванням податків та зборів за квітень 2020 року становила 18\~110,01 грн., за травень 2020 року 13 695,38 грн.. Середній розмір заробітної плати за один робочий день становив 795,13 грн. (18\~110,01 грн.+13 695,38 грн./40 робочих днів 795,13 грн. один робочий день. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 233 КзпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно\~ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За змістом ч. 1 ст.3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст.\~94\~КЗпП\~України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.\~2\~Закону\~України\~«Про\~оплату\~праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст. 12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у ч.2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановлено ст.\~94\~КЗпП\~України і ст. 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у ст. 12 цього Закону України. Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначено, що положення частини другої статті 233\~КЗпП\~України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 78\~854,35 грн. без врахуванням податків та зборів, які підлягають відрахуванню від заробітної плати позивача. При вирішенні спору суд враховує також відомості, що містяться в виписці про рух коштів на картковому рахунку позивача, на який перераховується заробітна плата позивачу і що за даними відомостями позивачу на картковий рахунок було виплачено 13000 гривень в 2020 році. Також при вирішенні спору суд враховує дані з довідки з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за перший та другий квартали 2020 року , з якої вбачається, що в другому кварталі заробітну плату ПП «Пакт» позивачу не виплачувало. Розмір середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 04 червня по 23 грудня 2020 року ( 140 робочих днів) з розрахунку 795,13 за кожен день затримки - становить 111318 гривень 20 коп. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року , справа № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні\~відповідно до\~статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -\~\~Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. - Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - \~ Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,\~співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням\~конкретних обставин справи,\~які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При частковому задоволенні позову суд вважає, що середньомісячний заробіток підлягає стягненню з відповідача на підставі ст.. 117 КЗпП України в розмірі 60000 гривень 00 коп. При визначенні цього розміру суд враховує розмір заборгованносіт по заробітній платі становить 78\~854 гривень 35 коп., період , який минув з дня звільнення з 03 червня 2020 року по день звернення до суду 29 вересня 2020 року , що призвело до штучного завищення розміру середньомісячного заробітку. Відповідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно дост.237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, аст.237-1\~цього\~Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 5000 гривень 00 коп. При визначенні розміру суми відшкодування позивачу моральної шкоди суд враховує ступінь душевних страждань, яких зазнав позивач в зв`язку з порушенням його трудових прав виходить з засад розумності і справедливості. Відповідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1388 гривень 60 коп. Враховуючи, що рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку підлягає негайному виконанню , то рішення в частині стягнення середньомісячного заробітку в сумі 19063 гривень підлягає негайному виконанню , а з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 62951 гривні 65 коп. ( 78\~854 гривень 35 коп. - 15902 гривень 70 коп. ). На підставі викладеного,

Outcome: partial