Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та припинення стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що до 07.08.2012 року він з відповідачем перебував у шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01.08.2012 на користь відповідача з нього стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі ? частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення сином повноліття. Однак з липня 2016 року відповідач з дитиною не проживає, участі у вихованні та утриманні сина не приймає, син проживає разом з ним та знаходиться на його повному утриманні, на даний час він навчається у Кіровоградському кооперативному коледжі економіки і права ім.М.П.Сая у м. Кропивницький. Позивач сплачує відповідачу аліменти на утримання сина, однак вони використовуються не за цільовим призначенням. Просив стягнути з відповідача на його користь аліменти в розмірі ? частини доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму всіх видів її доходу та припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання сина. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що на даний час син проживає разом з ним та знаходиться на його повному утриманні, зокрема він забезпечує сина житлом, одягом, оплачує проїзд до місця навчання. Натомість відповідач сина не утримує, проживає окремо від нього у м. Одесі, аліменти на утримання дитини витрачає не за цільовим призначенням. У зв'язку з цим з грудня 2016 року аліменти він перераховує безпосередньо на картку сина, а не відповідачу. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона є матірю відповідача. Остання була вимушена виїхати на заробітки до м. Одеси, так як позивач застосовував відносно неї фізичне насильство та погрожував розправою, при цьому залишила колишньому чоловіку та сину своє майно, що перебуває у спільній сумісній власності, зокрема квартиру та автомобіль. Відповідач не ухиляється він виконання своїх батьківських обовязків, постійно перераховує сину грошові кошти, здійснює оплату його навчання. Позивач на даний час сплачує аліменти безпосередньо сину на його картку, тобто фактично на користь відповідача аліменти з позивача не стягуються. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01.08.2012 з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення сином повноліття, тобто до 14.04.2018 року. Відповідач на даний час виїхала до м. Одеси, син проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, що стало підставою для звернення до суду, оскільки змінилися обставини, що впливають на\~визначені судом аліменти. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є спільним сином позивача та відповідача, на даний час навчається на першому курсі Кіровоградського кооперативного коледжу економіки і права ім. М.П.Сая у м. Кропивницький, майже кожного дня автобусним сполученням він дістається до місця навчання, іноді залишається ночувати у гуртожитку. Протягом останніх 8 місяців проживає разом з батьком у м. Знамянка, знаходиться як на утриманні батька, так і матері, яка виїхала до м. Одеси на заробітки. Батько забезпечує його житлом, коштами, одягом, продуктами харчування, мати кожного разу на його прохання перераховує грошові кошти в розмірі, про які він просить. У січні 2017 року мати здійснила оплату за ІІ семестр навчання в сумі 4000 грн. З грудня 2016 року аліменти батько перераховує не відповідачу, а на його особисту картку. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, з грудня 2016 року аліменти на користь відповідача позивач фактично не сплачує, перераховуючи їх на банківську картку сина. З наданих представником відповідача та досліджених судом квитанцій вбачається, що відповідач 26.07.2016 та 23.01.2017 здійснила оплату за 1 та 2 семестр навчання сина в розмірі по 4000 грн., що не заперечував позивач. Крім того, відповідачем на банківську картку сина 25.09.2016 було перераховано грошові кошти в сумі 1000 грн., 20.10.2016 перераховано 650 грн., 10.11.2016 перераховано 55 грн., 30.12.2016 перераховано 398 грн., 26.01.2017 перераховано 200 грн., 03.03.2017 перераховано 200 грн., 04.03.2017 перераховано 200 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та показаннями свідка [PERSON], отриманими в судовому засіданні. Також суд приймає до уваги твердження представника відповідача щодо причин окремого проживання відповідача з сином, зокрема у зв'язку із застосуванням позивачем відносно неї фізичного насильства та погроз розправою, що не заперечував в судовому засіданні сам позивач. Відповідно до ч.4\~ст.223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. З аналізу положень ст.\~ст.179-181 СК України\~вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримувані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім'я одержувача аліментів. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт використання відповідачем аліментів не за цільовим призначенням, доводи позивача повністю спростовуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, тимчасове перебування дитини з батьком не є визначенням її постійного проживання саме з позивачем та не може слугувати підставою для припинення стягнення аліментів з позивача та стягнення аліментів на його користь. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та припинення стягнення аліментів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed