Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Київстар», третя особа - громадська організація «Проти придурків та ідіотів» в якому просив суд зобов`язати ПрАТ «Київстар» розглянути звернення [PERSON] від 21.05.2020 року в установленому законом порядку, стягнути з ПрАТ «Київстар» на користь [PERSON] кошти на відшкодування моральної шкоди у в сумі 25 000,00 грн. та кошти на відшкодування коштів, витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви в сумі 1022 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.05.2020р. позивач звернувся до ПрАТ «Київстар» із заявою в якій просив надати роз`яснення, яким чином споживач може користуватися телекомунікаційними послугами, сплачуючи за надані послуги за похвилинними, посекундними тарифами. Звернення було підписане ЕЦП та направлене електронним відправленням. Однак, письмової відповіді про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення, підписаної керівником ПрАТ «Київстар» або особою, яка виконує його обов`язки, як визначено ч. 3,4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», відповідач позивачу не надав, тому позивач змушений звертатися за захистом порушеного права до суду. Крім цього, відповідач у справі своїми діями щодо відмови [PERSON] в розгляді звернення, спричинив немайнову шкоду, яка полягає у порушенні стосунків з оточуючими людьми, порушенні нормальних життєвих зв`язків, виникненні негативного для нього явища, зокрема, необхідності неодноразового повторного звернення на встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані. Враховуючи викладене, просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. Крім цього, на підготовку матеріалів позовної заяви до суду був витрачений час, вартість складає 1022,00 грн. Вказану суму позивач також просить стягнути з відповідача на його користь. Представник відповідача надіслав до суду заперечення на позов, в якому вказав, що в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області та в Шевченківському районному суді м.Києва перебуває ряд цивільних справ з аналогічним предметом та підставами позову. Вважає, що позивач зловживає правом на звернення до суду. Крім цього, зазначає, що позивач звернувся з інформаційним запитом в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а не в порядку Закону України «Про звернення громадян». Інформація, яку позивач просив надати, не відноситься до публічної інформації, 29.05.2020 р. позивачу була надана відповідь на його інформаційний запит. Моральну шкоду вважає необґрунтованою та не підтвердженою доказами, а розмір судових витрат позивача не може бути відшкодований в порядку ст. 133 ЦПК України. Тому в задоволенні позову просить відмовити. У відповіді на відзив позивач зазначає, що відповідач не надав жодних доказів в заперечення законності ненадання відповіді на звернення позивача, а саме: роз`яснення, яким чином споживач може користуватися телекомунікаційними послугами, сплачуючи за надані послуги за похвилинними, посекундними тарифами за його зверненням від 21.05.2020р. Також вказує, що ним не заявлено декілька позовів з аналогічним предметом із аналогічних підстав до відповідача. Позивач позивається до суду з декількома позовами про грубе ігнорування відповідачем законодавства України, внаслідок якого завдано шкоди інтересам позивача. Жодних зловживань процесуальними правами позивач не допускає. Відповідь ПрАТ «Київстар» від 29.05.2020р. надіслана йому з порушенням чинного законодавства. Розмір моральної шкоди та витрат, пов`язаних з розглядом справи, вважає обґрунтованим. У запереченні відповідач наводить доводи, які були вказані у відзиві на позов. Додатково звертає увагу, що позивач фактично не заперечує отримання ним відповіді від 29.05.2020 р. Відповідач не відмовляв позивачу у розгляді його звернення, воно було розглянуто та надано відповідь. Третя особа правом подачі відзиву до суду не скористалася. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 16.07.2020 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що номер [NUMBER] в мережі «Київстар» є номером передплаченого сервісу та який офіційно зареєстрований за [PERSON] . [PERSON] 21.05.2020 року звернувся до ПрАТ «Київстар» на підставі статті 34 Конституції України, п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 10, пп.1, пп. 4 частини 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» з заявою про надання інформації, в якій просив надати роз`яснення, яким чином споживач може користуватися телекомунікаційними послугами, сплачуючи за надані послуги за похвилинними, посекундними тарифами. Звернення було підписане ЕЦП та направлене електронним відправленням на електронну адресу [INFO] Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В Постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду у зв`язку з тим, що відповідач в порушення Закону України «Про звернення громадян» не надав відповідь на його заяву від 21.05.2020 р. Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» встановлено вимоги до звернення, а саме: звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Ст. 15 ч.3, 4 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Водночас, позивач, звертаючись до ПрАТ «Київстар» з заявою від 21.05.2020 р., керується не нормами Закону України «Про звернення громадян», а ст. 10, пп.1, пп. 4 частини 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Стаття 40 Конституції України гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме: право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання закріплене Конституцією України право на інформацію передбачено Законами України «Про звернення громадян», «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації» та іншими нормативно-правовими актами. Законодавство розмежовує поняття запит на отримання інформації та поняття і види звернень громадян України. Судом встановлено, що позивачем був направлений запит на отримання інформації. Поняття запит на отримання інформації визначене ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до якої запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації, надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Звернення громадян та запит на інформацію відрізняються між собою своїм змістом: запит - прохання надати інформацію, звернення - прохання вчинити певні дії, викладені у пропозиціях, заявах чи скаргах. Запит на інформацію подається з метою реалізувати конституційне право на отримання інформації, передбачене статтею 34 Конституції України і детально врегульоване Законом України «Про доступ до публічної інформації», звернення - з метою реалізації низки конституційних прав, зокрема, прохання щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення або надання пропозицій (зауважень) щодо діяльності відповідного органу державної влади, установи, підприємства. Відповідно до ч. 7 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» у зверненні має бути викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. У запиті позивача не викладено суті жодного порушеного питання. Таким чином, надісланий позивачем запит не містить ознак звернення громадян та не є зверненням громадянина в розумінні Закону України «Про звернення громадян», тому підстав для зобов`язання ПрАТ «Київстар» розглянути звернення [PERSON] від 21.05.2020 року в порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян» суд не вбачає. Крім цього, необхідно зазначити, що 29.05.2020 р. ПрАТ «Київстар» надано відповідь [PERSON] за №6460529753/03/03/02, за якою абонентський номер позивача обслуговується на тарифному плані «Київстар Онлайн 3G 2018», отримати інформацію по тарифному плану «Київстар Онлайн 3G 2018» можна на веб-сайті компанії. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст. 6 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Частиною 1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Частиною 9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Згідно з п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими вона обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». За правилам ст. 4 ч. 1 п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 1166 ЦК України визначені підстави для відшкодування майнової шкоди, а саме: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. На думку суду, у справі не встановлено обставин, з якими Закон пов`язує право споживача на моральну шкоду, як і не встановлено підстав для стягнення коштів в сумі 1022 грн., витрачених на подання і розгляд даної позовної заяви. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо стягнення з відповідача на свою користь коштів у розмірі 25000 грн., позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язання щодо ненадання позивачу роз`яснення, що, на думку позивача, підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed