Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 60394 гривні 60 копійок, а також судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працював у ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» з 15.01.2008 року по 22.12.2017 року. Однак відповідач при звільненні позивача не виплатив йому у повному обсязі нараховану заробітну плату. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. 18.01.2018 року Мелітопольський міськрайонний суд видав судовий наказ №320/322/18 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 24454,00 грн. 30.03.2018 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного судового наказу. 27.09.2018 року згідно платіжного доручення №8943 було здійснено фактичне виконання у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом та перераховано позивачу зазначену заборгованість.28.09.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за період з 22.12.2017 року по 27.09.2018 року, розрахувавши заробітну плату, виходячи з двох повних останніх місяців роботи позивача, а саме за жовтень та листопад 2017 року, тобто з 01.10.2017 року по 30.11.2017 року. Згідно з наданою відповідачем довідкою, заробітна плата позивача за жовтень 2017 року складає 6421,31 грн, а за листопад 2017 року 6400,00 грн. Розмір середньоденної заробітної плати за повні останні робочі місяці складає 337,4 грн (6421,31+6400,00)/(16+22). Термін затримки виплати з 22.12.2017 року по 27.09.2018 року складає 179 робочих днів. Таким чином, позивач вказує, що середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати складає 60394,60 = 337,4х179 робочих днів, тому вказану суму позивач просить стягнути з відповідача. Позивач у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі за зазначеними у позовній заяві доводами та підставами. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював у ДП «Мелітопольський завод «Гідромаш» з 15.01.2008 року по 22.12.2017 року, про що свідчить додана до матеріалів справи копія трудової книжки позивача (а.с.9). 22.12.2017 року позивача було звільнено за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові № 295/4985/17 від 04 червня 2018 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при звільненні позивача не виплатив йому у повному обсязі нараховану заробітну плату. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати. 18.01.2018 року Мелітопольський міськрайонний суд видав судовий наказ №320/322/18 про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із виплати заробітної плати у розмірі 24454,00 грн. 30.03.2018 року відкрито виконавче провадження ВП №56079360 з виконання зазначеного судового наказу, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.10). 27.09.2018 року згідно платіжного доручення №8943 було здійснено фактичне виконання у повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом та перераховано позивачу зазначену заборгованість, у зв`язку з чим 28.09.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копія якої також додана до матеріалів справи (а.с.11). Згідно з вимогами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено трьохмісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Передбачені у положеннях ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При цьому норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини. Як поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Суд встановив, що заборгованість з виплати заробітної плати у повному обсязі виплачено відповідачем 27 вересня 2018 року, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією постанови про закінчення виконавчого провадження (а.с.11). З позовом до суду [PERSON] звернувся 28 серпня 2019 року, тобто з пропуском встановленого статтею 233 КЗпП України трьохмісячного строку для звернення до суду, перебіг якого розпочався з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, тобто у даному випадку з 27 вересня 2018 року. Жодних причин, які б заважали позивачу звернутися до суду із вказаним позовом у передбачений законом строк [PERSON] не надав, клопотань щодо поновлення пропущеного строку від нього також не надходило. У разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2019 року у справі № 490/1461/16-ц. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивача під час його звільнення були порушені невиплатою з вини відповідача належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, однак позивачем не наведено поважних причин пропуску тримісячного строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed