Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.06.2008 р. укладений кредитний договір № HAD0GA00000097. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк зобов'язався надати третій особі - [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35268,68 доларів США строком до 25.06.2023 р., а третя особа зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачі 25.06.2008 р. уклали договір іпотеки № HAD0GA00000097. Згідно з п. 33 договору іпотеки, відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 45,10 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та 10.10.2013 року судом ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до вимог ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 109 ЖК «України», звернення стягнення на передані житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Просить суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, пояснив, що внаслідок невиконання зобов'язань 3-ї особи перед банком, рішенням суду було звернено стягнення на предмет іпотеки. В зв'язку з тим, що відповідачі мешкають за адресою квартири, це перешкоджає позивачу реалізувати предмет іпотеки, просив виселити відповідачів з квартири (без надання іншого житлового приміщення). Відповідачі про час, дату і місце судового розгляду повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомили. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про відкладення розгляду справи через хворобу їх адвоката. Неявка представника сторони не є перешкодою для розгляду справи, поважність причини своєї неявки відповідач [PERSON] у заяві не зазначила та доказів поважності причин неявки суду не надала. На підставі чого суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 25.06.2008 р. укладений кредитний договір № HAD0GA00000097. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору банк зобов'язався надати третій особі - [PERSON] кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35268,68 доларів США строком до 25.06.2023 р. на споживчі цілі, а третя особа зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором (а.с. 5-7). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами 25.06.2008 р. укладений договір іпотеки № HAD0GA00000097. Згідно з п. 33 договору іпотеки, відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 45,10 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.10.2003 року (а.с. 9-11). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10.10.2013 позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволений частково, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.11.2013 року рішення місцевого суду змінено, звернено стягнення на предмет іпотеки (а.с. 12-18). Позивач 18.12.2014 року направив відповідачам вимогу про добровільне протягом 30 днів з дня отримання вимоги виселення з квартири, що є предметом іпотеки (а.с. 19). Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В зв'язку з чим, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, в зв'язку з чим відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із квартири без надання їм іншого постійного житла. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, згідно правового висновку Верховного Суду України (постанова від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15), за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). На підставі викладеного, суд вважає, що позов про виселення відповідачів не підлягає задоволенню, оскільки за встановлених судом обставин виселення проводитися тільки з наданням іншого житлового приміщення, яке повинно бути зазначене у рішенні суду. Позивач таких позовних вимог з зазначенням іншого житлового приміщення не заявляв. Таким чином, суд вважає позов не обґрунтованим та відмовляє в задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed