Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про реальний розподіл майна, яке перебуває у спільній частковій власності. На обґрунтування вимог в заяві зазначив, що 20.01.1984р. Баштанським районним судом по справі №2-04 було постановлено рішення, яким проведено розподіл спільного майна подружжя. За позивачем було визнано право власності на 1/3 частину будинку, за відповідачем 2/3 частини будинку з прибудово [ADDRESS]. Впродовж тривалого терміну спірних питань щодо проведення поділу будинку з прибудовою не виникало до моменту оформлення документів. Позивач звернувся до експерта про вирішення варіантів розподілу будинку. Житловий будинок з прибудовою має загальну площу 122,4кв.м. , житлову площу 78,8кв.м. до будинку примикає сарай зазначений на плані літ.Б1, на території подвір'я розташовані господарські будівлі та споруди - гараж літ.Ж1,сарай на плані В1 , погріб Д1, убиральня Г1 та басина, замощення і огорожа. Розподілити в натурі будинок та виділити позивачу кімнати: 1-4 площею 7,6 кв.м. - жила кімната; 1-3 площею 26,6 кв.м. - жила кімната; коридор І площею 10,4 кв.м. Загалом загальної площі 44,6 кв.м. житловою площею 34,2 кв.м. - що становить 36,4 % від загальної площі будинку. Відповідачу залишити у користуванні та власності такі кімнати: -коридор ІІ та ІІІ площею 3,9 та 7,7 кв.м.; -1-5 площею 10,3 кв.м. - житлова кімната; -1-6 площею 10,9 кв.м. - житлова кімната; -1-2 площею 23,4 кв.м. - житлова кімната; -1-1 площею 13,2 кв.м. - кухня; -1-7 площею 4,2 кв.м. - ванна кімната; -1-8 площею 4,2кв.м. - опалювальна. Загалом відповідачеві відійде частина будинку загальною площею 77,8 кв.м. в тому числі житлової площі 44,6 кв.м. що буде становить 63,6%. Такий варіант реального розподілу будинку влаштовує позивача, оскільки у будинку є два окремі входи, не має потреби здійснювати перепланування та перебудовувати перестінки та зменшувати площу будинку. Крім того, будинок знаходиться на провулку та позивач може присвоїти своїй частці окремий адрес та не бути залежним від співвласника. В судове засідання позивач не не з'явився, від нього надійшла заява про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить суд задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася,надавши заяву про розгляд справи у її відсутність та визнання позову. Дослідивши наявні у справі письмові докази (копію рішення від 20.01.1984р., копію техпаспорту на будинок, свідоцтва про право власності від 27.03.2014р. №19628277, витягу із державного реєстру речових прав №19629214,звіт про визначення оціночної вартості №17-1-16), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що будинок [ADDRESS] є спільною частковою власністю сторін, а саме 1/3 частина позивача та 2/3 частини відповідачки. Експертом запропоновано варіанти розподілу житлового будинку в натурі, що влаштовує сторін. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р., «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», п. 22-25 - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі (як-то є автомобіль), суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі , коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. В ст. 368 ЦК України зазначено: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю;с права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом: майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Як визначено ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснюють п.п. 22-24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином,дослідивши матеріали справи, суд вважає,що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі ст. 370 ч.1;2 ЦК України, і

Outcome: approved