Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 63,8 кв.м. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі Акту прийняття-передачі житлової квартири від 28.02.1996 року він отримав у власність вказану квартиру, право власності було зареєстроване за ним 13.03.1996 року в КП МБТІ та РОН, р.№3126, стор.93, кн.100 доп., що підтверджується реєстраційним посвідченням №157 м/с від 13.03.1996 року, виданого КП МБТІ та РОН Одеської міської ради, однак правовстановлюючі документи відсутні, а у державній реєстрації права власності було відмовлено, оскільки належний правовстановлюючий документ відсутній, тому, посилаючись на вимоги ст.ст.316, 317, 319, 328, 391, 392 ЦК України, позивач просить вимоги задовольнити. У судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, заперечень від відповідача на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі прямого договору від 30.11.1994 року між виробничо-комерційною фірмою «ВАССЕР» та Південним територіальним митним управлінням про виділення трикімнатної квартири працівникам ПТМУ в будинку №7/8 квартал «Ж» по вулиці Балківській (Фрунзе) у м.Одесі, згідно рішення начальника управління (лист №1456 від 27.11.1995 року а.с.7), вказане житло вирішено передати керівнику пресцентру [PERSON] Згідно протоколу №2 від 04.12.1995 року засідання профсоюзного комітету Південного територіального митного управління, було погоджено надання вказаної трикімнатної квартири по вулиці Балківській (Фрунзе) у м.Одесі головному інспектору пресцентру [PERSON] Квартира [ADDRESS] загальною площею 63,8 кв.м., на підставі Акту передачі житлової площі від 28.02.1996 року була передана виробничо-комерційною фірмою «ВАССЕР» у власність Південного територіального митного управління та на підставі зазначених вище документів, право власності було зареєстроване за позивачем 13.03.1996 року в КП МБТІ та РОН, р.№3126, стор.93, кн.100 доп. На підставі зазначеного Акту передачі, позивачеві було видане КП МБТІ та РОН Одеської міської ради реєстраційне посвідчення №157 м/с від 13.03.1996 року про реєстрацію за ним квартири [ADDRESS] на праві власності. На звернення позивача про реєстрацію права власності на квартиру та видачу реєстраційного посвідчення, державним реєстратором прав на нерухоме майно було відмовлено у реєстрації на підставі наявних документів та рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача не суперечать чинному законодавству, правомірні і підлягають задоволенню, оскільки після отримання житла, що перебувало у власності іншої особи, квартира на законних підставах належить йому на праві власності, відмова у державній реєстрації права власності перешкоджає у можливості розпорядження квартирою, Рішення суду у даній справі є підставою для реєстрації права власності позивача. Також суд вважає за необхідне зазначити, що звернення позивача до суду з даним позовом є правом позивача та не заборонений діючим законодавством, вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод\~\~людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Outcome: approved