Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Пятого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України, Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середньомісячної заробітної плати за час затримки виплат, в обґрунтування якого вказав, що в період з 30.09.1998 року по 24.11.2014 року працював командиром взводу виробничо-профілактичної служби пятого воєнізованого гірничорятувального загону Державної гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України, що підтверджується наказом про призначення №99/к-а від 06.04.2000 року. Був звільнений згідно наказу 324/к від 24.11.2014 року за власним бажанням. Позивач зазначив, що при його звільненні відповідач не виплатив йому усі суми, належні йому як звільненому працівнику на день звільнення. Крім того вважає, що у невиплаті йому в повному обсязі заробітної плати крім пятого воєнізованого і гірничорятувального загону Державної гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України винна також вищестояща організація,а саме Державна воєнізована гірничорятувальна служба у вугільній промисловості України, яка не забезпечила належного фінансування коштів для виплати заробітної плати, не здійснила контроль даних виплат. У звязку з чим просив стягнути з відповідачів на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19077,12 гривень, яка з врахуванням індексу інфляції становить 20732,34 грн. та середньомісячного заробітку за один рік затримки в сумі 83727,35 грн., всього в сумі 104459,69 грн.; стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду сумі 20000,00 гривень. Представник позивача надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, в якій також зазначив, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не зявився, будучи повідомленим про дату, час і місце судового розгляду належним чином, заяви про відкладення розгляду справи або розгляду справи без його участі до суду не подавав, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. \~З копії трудової книжки вбачається, що 19 листопада 2014 року [PERSON] звільнився з роботи згідно\~п.1 ст.38 КЗпП України на підставі наказу від 24 листопада 2014 року №324-к. З довідки про доходи вбачається, що заборгованість підприємства перед позивачем по невиплаті заробітної плати на 01.12.2014 рік становить 19077,12 грн. У відповідності до бухгалтерських розрахунків по довідці від 04.12.2014 року за №1534/2 середньоденна заробітна платня з урахуванням календарних днів встановлена у розмірі 229,39 грн. Сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить: 229,39 х365 діб = 83727,35 грн. З врахуванням індексації розмір заборгованості по заробітній платі становить станом на 1 серпня 2017 року 20732,34 грн. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1\~ст. 116 КЗпП України). Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Правилами п. 8\~Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», встановлено наступний порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. В розділі 3\~цієї Постанови\~зазначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Крім того, відповідачем не надано доказів на спростування розрахунку виплат за час затримки заробітної плати. Також не надано суду доказів на підтвердження здійснення виплати нарахованої заробітної плати при звільненні. Відповідно до п. 25\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13\~не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП.\~ \~Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що всі належні при звільненні позивачу суми відповідачем виплачені не були, а тому відповідно до ст.ст.\~116,\~117 КЗпП України\~відповідач зобов'язаний виплатити позивачу нараховану, але не виплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції, середній заробіток за один рік затримки розрахунку. Крім того, ч. 1 ст. 2371\~КЗпП\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи положення цієї норми, співвідношуючи їх зі встановленими в матеріалах справи обставинами й фактами, суд вважає, що вони свідчать про наявність у діях відповідача безперечної вини у порушенні права позивача на своєчасне та повне одержання заробітної плати, а тому вимога позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача також підлягає задоволенню. Проте суд не може погодитися з висновком позивача в частині стягнення сум за його позовними вимогами з Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України, оскільки на дату звільнення, пятий ВГРЗ діяв на підставі положення про п'ятий ВГРЗ, затвердженого наказом Міненерговугілля від 16.12.2011 № 849, відповідно до якого Пятий ВГРЗ є державною спеціалізованою (воєнізованою) аварійно-рятувальною службою, яка належить до сфери управління Міненерговугілля, та відповідно до розділу 3 Положення, Пятий ВГРЗ є юридичною особою, має самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, кутовий штамп та інші реквізити юридичної особи. Пятий ВГРЗ несе відповідальність за своїми зобовязаннями згідно з чинним законодавством України та не несе відповідальності за зобовязаннями держави, уповноваженого органу управління, ЦШ ДВГРС, а уповноваженний орган управління та ЦШ ДВГРС не відповідає за зобов'язаннями п'ятого ВГРЗ, в зв'явзку з чим з Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України не можуть бути стягнути витрати на користь позивача, оскільки Державна воєнізована гірничорятувальна служба у вугільній промисловості України не відповідає за забов'язання П'ятого ВГРЗ. З урахуванням того, що відповідачем - Пятого воєнізованого гірничорятувального загону Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості України, не проведено з позивачем повного розрахунку в день звільнення, то з відповідача підлягає стягненню на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 19077,12 грн., яка з врахуванням індексу інфляції становить 20732,34 грн. та середньомісячного заробітку за один рік затримки 83727,35 грн., всього в сумі 104459,69 грн. та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду сумі 20000,00 грн. Відповідно до вимог\~ст. 88 ЦПК України\~стороні ,на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати . Оскільки згідно вимог\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-У1\~з відповідними змінами - позивач звільнений від сплати судового збору, тому\~\~витрат не\~\~поніс, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави сума судового збору, яку належало сплатити позивачу при поданні позовної заяви майнового характеру, а саме 640 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial