Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя. В позові зазначив, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , з якою позивач перебував у шлюбі з 21 вересня 2007 року до 26 лютого 2019 року, коли шлюб був припинений на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили. До укладення шлюбу сторони проживали однією сім`єю з лютого 2004 року, тому набута на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 2005 року квартира є предметом спільної сумісної власності сторін. Підтвердженням тієї обставини, що житло набуте на спільні кошти сторін, є заява позивача, адресована приватному нотаріусу, який посвідчив правочин з купівлі-продажу вказаної квартири, покупцем по якому є [PERSON] , про те, що він дає згоду на купівлю [PERSON] , з якою він перебуває у фактичних шлюбних стосунках, квартири [ADDRESS] за будь-яку ціну на умовах на її розсуд. Цією заявою позивач підтверджував, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю сторін. У зв`язку з викладеним квартира, набута за спільні гроші, є такою, що придбана під час фактичного шлюбу, тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з викладеним просить позов задовольнити, визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.03.2020 року на підставі заяви позивача витребувано з Запорізького державного нотаріального архіву копію нотаріальної справи щодо засвідчення 13 травня 2005 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. за реєстровим номером 2813 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.12.2020 року підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явився, надавши суду заяву, яка містить прохання про задоволення позову, вирішення спору у його відсутність, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду без участі позивача. Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідач до суду не з`явилася з невідомих причин. Відзиву на позов, клопотання про вирішення спору у її відсутність суду не надала. За згаданих обставин за згодою позивача, висловленою в його письмовому зверненні, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відповідності до ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 21 вересня 2007 року шлюбі, який рішенням суду від 26 лютого 2019 року, що набрало законної сили, розірваний (а. с. 5-8). До укладення шлюбу, а саме: 13 травня 2005 року, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відповідач набула право власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 115). Вказаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. В цей же день до нотаріуса, що посвідчував зазначений правочин, надійшла заява від [PERSON] про те, що він дає згоду на купівлю [PERSON] , з якою він перебуває у фактичних шлюбних стосунках, квартири [ADDRESS] за будь-яку ціну на умовах на її розсуд. За змістом заяви, нею (заявою) позивач підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю сторін, а також, що придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається сторонами за час фактичного шлюбу (а. с. 33, зворотний бік). В силу ст. 74 СК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, якщо жінка і чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, придбане ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. За змістом роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. З наведеного випливає, що норми статті 74 СК України про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, підлягають застосуванню з 1 січня 2004 року. Як зазначено в позові, сторони проживають однією сім`єю з лютого 2004 року, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ст. 74 СК України при розв`язанні цього спору. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, як випливає з частини другої статті 74 СК України. Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, із ст. 60 СК України слідує, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Правило про спільність майна подружжя випливає також із змісту ст. 368 ЦК України. Як слідує з роз`яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, за наведеними роз`ясненнями Постанови Пленуму, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 65 СК України, в силу якої при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. З огляду на наведені положення закону та правовідносини сторін суд вважає, що, набувши на підставі нотаріально посвідченого правочину квартиру, відповідач діяла зі згоди позивача та в інтересах подружжя, а на набуту нею нерухомість, право власності на яку зареєстровано за нею, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що спірне майно є її особистою приватною власністю в розумінні статті 57 СК України. Як випливає з роз`яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Підтвердженням спільного проживання сторін як дружини та чоловіка у відсутність не лише шлюбу між ними, а й будь-якого іншого шлюбу, а також їхнього обопільного волевиявлення є згадана судом заява позивача про згоду на набуття відповідачем означеної нерухомості та про презумпцію права спільної сумісної власності на неї у сторін . Подальше укладення сторонами шлюбу та народження в цьому шлюбі дитини підкріплює умовиводи суду про наявність усталених стосунків, притаманних сім`ї, на момент набуття спірної нерухомості. Розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, як зазначено в статі 68 СК України. У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про можливість застосування обраного позивачем способу захисту цивільного права та встановлення права спільної сумісної власності на набуте під час фактичних шлюбних стосунків нерухоме майно.

Outcome: approved