Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що [INFO] помер їх із відповідачем батько- [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю), площею 12,06 умовних кадастрових гектар по колишньому КСП «Україна» с. Олександропіль, Білокуракинського району, право власності на яку на підставі Сертифікату [NUMBER], виданого на підставі рішення Білокуракинської районної державної адміністрації від 20.01.1997р. за № 18 і зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 26.02.1997р. за №194 належало померлому [PERSON] На випадок своєї смерті, відносно належного йому вищевказаного майна їх батько [PERSON] зробив розпорядження у вигляді заповіту, згідно з яким належний йому Сертифікат на право на земельну частку (пай), він заповідав своєму синові, відповідачу по справі [PERSON] та на підтвердження свого волевиявлення батьком було передано оригінал документу із складеним заповітом. [INFO] померла їх із відповідачем матір- [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю), площею 3,90 умовних кадастрових гектар (сіножаті та пасовища) по колишньому КСП «Україна» с. Олександропіль, Білокуракинського району, право власності на яку на підставі Сертифікату [NUMBER], виданого на підставі рішення Білокуракинської районної державної адміністрації від 20.01.1997р. за № 18 і зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 03.03.1997р. за №319 належало померлій [PERSON] та земельної ділянки № 202, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 6,4587 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Олександропільської сільської ради Білокуракинського району Луганської області, право власності на яку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010441500086 належало померлій [PERSON] На момент смерті разом із нею проживав та був зареєстрований позивач. На випадок своєї смерті, відносно належного їй майна їх із відповідачем матір [PERSON] водночас із батьком, які обумовили між собою розділити між ними порівну належне їм майно, в один й той же самий час зробила розпорядження у вигляді заповіту згідно з яким вона заповідала позивачу свій Сертифікат на земельну частку (пай), з якого пізніше, але ще за часів її життя було виділено в натурі земельну ділянку та видано за вказаним сертифікатом Державний акт на право власності на земельну ділянку. Знаючи про волевиявлення батьків ні позивач, ні відповідач, який також знав про батьківське розпорядження відносно належного майна не мали суперечки відносно спадкового майна. Прийнявши спадщину після смерті своїх батьків позивач із наявними у нього та його брата, відповідача по справі, документами, звернувся до державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної контори з приводу переоформлення спадщини. Проте, постановою виконуючого обов'язки державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної контори, державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори від 30.11.2016р. у видачі свідоцтва та переоформленні спадщини було відмовлено через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Унеможливлення реалізації своїх спадкових справ і спонукало звернутися до суду з позовом, в якому позивач просить визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті матері [PERSON] та визнати за відповідачем право власності на спадкове майно за заповітом, що залишилось після смерті батька [PERSON] В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав повністю. В судове засідання відповідач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позов визнав та просить суд його задовольнити. Дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, судом встановлено наступне. [INFO] у віці 83 років помер [PERSON], про що Олександропільською сільською Білокуракинського району Луганської області було зроблено актовий запис за № 9 та видано Свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с.10). Відповідно до Свідоцтва про народження (а.с.26) [PERSON] та згідно до Свідоцтва про народження (а.с.30) [PERSON] є рідними синами померлого [PERSON] Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю), площею 12,06 умовних кадастрових гектар по колишньому КСП «Україна» с. Олександропіль, Білокуракинського району, право власності на яку належало померлому на підставі Сертифікату [NUMBER], виданого на підставі рішення Білокуракинської районної державної адміністрації від 20.01.1997р. за № 18 і зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 26.02.1997р. за №194 (а.с.13). Відповідно до заповіту, посвідченому 20.05.2002р. секретарем Олександропільської сільської ради Білокуракинського району Луганської області та зареєстрованому в реєстрі за № 39 (а.с.12) сертифікат на земельну частку (пай) померлий заповідав своєму синові [PERSON] Із дослідженої в судовому засіданні довідки старости сіл [PERSON] вбачається, що на момент смерті [PERSON], який помер [INFO]. разом із ним проживали його син [PERSON] та [PERSON], яка є матір'ю позивача та відповідача (а.с.11). [INFO] у віці 84 років померла [PERSON], про що Олександропільською сільською Білокуракинського району Луганської області було зроблено актовий запис за № 12 та видано Свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с.15). Відповідно до Свідоцтва про народження (а.с.26) [PERSON] та згідно до свідоцтва про народження (а.с.30) [PERSON] є рідними синами померлої [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю), площею 3,90 умовних кадастрових гектар (сіножаті та пасовища) по колишньому КСП «Україна» с. Олександропіль, Білокуракинського району, право власності на яку на підставі Сертифікату [NUMBER], виданого на підставі рішення Білокуракинської районної державної адміністрації від 20.01.1997р. за № 18 і зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 03.03.1997р. за №319 належало померлій [PERSON] (а.с. 18) та земельної ділянки № 202, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 6,4587 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Олександропільської сільської ради Білокуракинського району Луганської області, право власності на яку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010441500086 належало померлій [PERSON] (а.с.20). Відповідно до заповіту, посвідченому 20.05.2002р. секретарем Олександропільської сільської ради Білокуракинського району Луганської області та зареєстрованому в реєстрі за № 40 Сертифікат на земельну частку (пай), з якого згодом за часів її життя було виділено в натурі земельну ділянку та видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, померла заповідала позивачу [PERSON] (а.с.17). Із дослідженої в судовому засіданні довідки старости сіл [PERSON] вбачається, що на момент смерті [PERSON], яка померла [INFO] разом із нею проживав [PERSON] (а.с16.). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30.11.2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відсутність в нотаріальній конторі спадкових справ після смерті померлих батьків підтверджує той факт, що єдиними спадкоємцями, які прийняли спадщину за заповітом та за законом є позивач та відповідач (а.с.8,9). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до цивільних відносин, що виникли до набрання чинності ЦК України, тобто до 01 січня 2004 року, застосовуються положення законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин. Відповідно до ст.548 ЦК України (1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК України (1963р.) встановлено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 1217 (2003р.) ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.5 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належать спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України (2003р.) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До способів набуття права власності відносяться юридичні факти, що базуються на правоприємстві, зокрема, спадкування. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що за таких підстав позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved