Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником кімнати [ADDRESS] . Перебуваючи у шлюбних відносинах з відповідачем Позивач надав їй право на проживання та реєстрацію місця проживання в кімнаті [ADDRESS] . Шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року Відповідач перестала бути членом сім`ї Позивача. В середині лютого 2020 року Відповідач забрала свої речі і переїхала проживати в інше місце проживання. З того часу Сторони по справі припинили і не підтримують шлюбні відносини. Позивач з Відповідачем не спілкується і не підтримує жодних відносин. Також Позивачу відомо, що Відповідач на даний час проживає в іншій кімнаті цього ж гуртожитку [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Таран Н.Г. від 29.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засіданні представник Позивача не з`явився, надавши заяву, відповідно до змісту якої вбачається, що останній просить суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує. У випадку неявки Відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація свого представника в судове засідання не направила. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є кімната [ADDRESS] . Вказане жиле приміщення належить Позивачу на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 20.05.2015 року та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 18.06.2015 року. Відповідно до копії заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 01.06.2020 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина 1 статті 405 ЦК України). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Виходячи з наведених вище норм діючого законодавства, право власності Позивача на житлове приміщення, що включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. Як вбачається з позовної заяви Відповідач зареєстрована у спірному житловому приміщенні, при цьому не є його власником, а також родичем чи близькою особою Позивача. Крім того, Позивач вказує на те, що Відповідач чинить Позивачу перешкоди в користуванні своєю власністю, а реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні перешкоджає Позивачу, як власнику, у повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися ним, у зв`язку з чим суд вважає за можливе усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом позбавлення Відповідача права на користування житловим приміщенням. Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є доведеними, обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved