Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу № 3812 від 06.10.2017 року укладеного між ТОВ «Єврокар Україна» та позивачем [PERSON] недійсним та стягнення 20000,00 грн. сплачених на виконання умов договору лізингу, посилаючись на те, що 06.10.2017 р. ніж ним та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір № 3812 фінансового лізингу. Предметом договору фінансового лізингу був транспортний засіб автомобіль марки Ravon R2, комплектації Comfort, об`ємом двигуна 1,25/бенз, 5-ти ступеневою механічною коробкою передач, вартістю - 6974 доларів США, що еквівалентно 189000 грн. За вказаний автомобіль, згідно даного договору він 06.10.2017 р. сплатив 20000,00 грн. комісії за організацію по договору фінансового лізингу. Станом на день звернення до суду йому предмет договору переданий не був. З метою досудового врегулювання спору, ним 01.03.2018 р. було надіслано лист до відповідача з проханням виконати договір, проте відповіді не отримав. Крім того, зазначив, що оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально, відповідно до ч. 2 ст. 806, 799 ЦК України, тому він вважається недійним/нікчемним на підставі ст. 215, 220 ЦК України і згідно ст. 216 ЦК України відповідач має повернути йому сплачені кошти в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. Враховуючи повторну неявку представника відповідача в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 06.10.2017 р. ніж позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» був укладений договір № 3812 фінансового лізингу. Відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов`язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль Ravon R2, комплектації Comfort, об`ємом двигуна 1,25/бенз, 5-ти ступеневою механічною коробкою передач та передати його в користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач- прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Згідно з п.1.7 Договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Вартість предмета лізингу на момент укладання договору, за цим договором становить 6974 доларів США, з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 189000 грн. грн., з урахуванням ПДВ. 06.10.2017 р. позивач, на виконання умов договору сплатив, за наданим представником ТОВ «Єврокар Україна» рахунком 20000,00 грн. комісії за організацію по договору фінансового лізингу, проте станом на день розгляду справи предмет договору переданий йому не був. Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ураховуючи, що договір лізингу, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст. 799 ЦК України, отже укладений з порушенням вимог закону, то такий договір є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається, а відтак сплачені позивачем грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Outcome: approved