Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, зазначивши, що 27.12.2005 року між ним та відповідачем [PERSON] (далі: відповідач-1) було укладено договір №ZRFWAK00280312 про отримання кредиту в розмірі 42000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. В забезпечення виконання договору позивачем було укладено договір поруки з відповідачем [PERSON] (далі: відповідач-2), яка виступили поручителем відповідача-1. Відповідач-1 своїх обовязків згідно укладеного договору не виконує, станом на 03.04.2015 року має заборгованість в сумі 185183,30 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 27458,65 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 41778,75 грн., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 115693,90 грн., 252,00 грн. комісії за користування кредитом. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити подав письмові пояснення (а.с.145), в яких зазначив про те, що позивачем з відповідіачем-1 було укладено кредитний договір на термін до 26.12.2010 року, в його забезпечення укладено договір застави рухомого майна. Через неналежне виконання умов договору позивач звернувся до суду та рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.06.2012 року було звернено стягнення на предмет застави ,який було реалізовано 17.03.2015 року за 10000 грн., які направлені на погашення заборгованості, що відображено в розрахунку заборгованості. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що розрахунок заборгованості завищений, умови договору були порушені під час вилучення транспортного засобу, який був заставним майном. Позивач вилучив автомобіль, три роки йому нічого не повідомляли, потім нарахували пеню та відсотки. Він подавав позивачеві заяву про відрахування коштів з його пенсії, розмір якої перевищував розмір місячного платежу. Кредит перестав сплачувати після серпня 2010 року, коли було вилучено заставне майно, в серпні здійснив останній платіж, 17.03.2015 року 10000 грн. не вносив. Він сплачував кредит, але заборгованість виникла, бо кошти платив пізніше, ніж було передбачено графіком. Коли у 2010 році вилучили автомобіль, то він намагався з'ясувати розмір заборгованості. Заяву з банку про відрахування з пенсії відкликав, пенсію перевів на інший банк. Подав письмову заяву про застосування позовної давності (а.с.78). Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач штучно створив умови для виникнення заборгованості. Відповідач-1 придбав автомобіль за 52000 грн. у 2005 році за отриманий кредит. За договором застави його вартість була визначена у 25000 грн., а банк продав його за 10000 грн.. Позивач не направляв повідомлень , не реалізовував заставне майно. На момент вилучення автомобіля вартістю 25000 грн. заборгованість становила близько 26000 грн.. Позов подано через 5 років. Відповідачем-2 подано письмове клопотання про відмову в задоволенні позову в звязку з пропуском строку звернення (а.с.79-80). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини в сфері кредитування . 27.12.2015 року між позивачем та відповідачем-2 було укладено договір №ZRFWAK00280312 про отримання кредиту в розмірі 42000,00 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 26.12.2010 року. В забезпечення виконання договору позивачем було укладено договір поруки з відповідачем-2, яка виступила поручителем відповідача-1. Пунктом 12 Договору поруки визначено, що порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту. Відповідач-1 своїх обовязків згідно укладеного договору не виконує, згідно розрахунку позивача станом на 03.04.2015 року має заборгованість в сумі 185183,30 грн., яка складається з заборгованості по кредиту в сумі 27458,65 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 41778,75 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредиту в сумі 252,00 грн., пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 115693,90 грн.. Відповідачі вважають розмір заборгованості завищеним, однак доказів в спростування правильності проведеного розрахунку не представили. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Ст.554 ЦК України передбачає солідарну відповідальність поручителя та боржника перед кредитором в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою. Таким чином, факт невиконання відповідачами прийнятих на себе зобовязань знайшов своє підтвердження. В той же час, відповідачами зроблено заяву про застосування строку позовної давності. Вирішуючи питання дотримання позивачем при зверненні до суду 18.05.2015 року (а.с.22) строку позовної давності суд виходить з наступного: Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ст.258 ч.2 п.1 ЦК України). Доказів збільшення строку як загальної, так і спеціальної позовної давності позивачем не представлено, укладений з відповідачем-1 договір таких умов не містить. Сторонами визнано, що початкова заборгованість виникла у січні 2007 року, кінцевий строк виконання спірного зобовязання настав 26.12.2010 року, 21 жовтня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості, яка утворилась станом на 29.09.2011 року в сумі 55055,32 грн. (обліково-статистична картка на цивільну справу №2-2855/11). Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.06.2012 року по справі №2-2855/11 було звернуто стягнення на предмет застави шляхом його продажу позивачем. Предмет застави позивачем реалізовано 17.03.2015 року та отримані від його реалізації 10000 грн. були зараховані безпосередньо позивачем на погашення заборгованості. Вказаний факт не може вважатись як вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, оскільки дії щодо зарахування коштів в сумі 10000 грн. були вчинені самим позивачем. Згідно положень ст.264 ч.2 ЦК України у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, перебіг позовної давності переривається. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ст.264 ч.3 ЦК України). Отже, зверненням позивача 21.10.2011 року з позовом про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 29.09.2010 року, було перервано строк загальної та спеціальної позовної давності і з 22.10.2011 року їх перебіг розпочався заново. Враховуючи передбачені законом строки спеціальної та загальної позовної давності, 22.10.2012 року закінчився строк спеціальної позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, а 22.10.2014 року загальної позовної давності щодо стягнення іншої частини заборгованості. Посилання позивача на те, що перебіг позовної давності розпочався заново після постановлення 22.06.2012 року судового рішення, є помилковим, оскільки переривання строку позовної давності та початок перебігу нового строку законом (ст.264 ЦК України) повязується саме з моментом предявлення особою позову, а не з часом постановлення за таким позовом судового рішення. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що звернувшись з позовом 18.05.2015 року, позивач пропустив строк спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, який закінчився 22.10.2012 року, та загальної позовної давності, який закінчився 22.10.2014 року. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed