Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом , з урахуванням його уточнень, про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики в розмірі 66000 дол. США , або майно , що еквівалентно цій сумі ; витрати нотаріуса в розмірі 10 000 грн.; витрати відділу виконавчої служби у розмірі 20 000 грн. , компенсація у розмірі 120 000 грн. за затримку повернення боргу . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 березня 2013 року між позивачем та відповідачами укладено договір позики ,за яким відповідачі отримали від позивача у борг грошові кошти у розмірі 80 000 дол. США ,у якості застави віддали документи на будинок [ADDRESS] . Строк повернення суми позики встановлений сторонами не пізніше 17.00 год 12.03.2015 року. 15.12.2017 року відповідачем [PERSON] складено розписку , що він з дружиною повернули позивачу 14 000 дол. США , а залишок боргу в сумі 66 000 дол. США зобов,язуються повернути . На теперішній час сума боргу відповідачами не повернута . 30 січня 2019 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 07 лютого 2019 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання . 26 березня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 26 квітня 2019 року ухвалою суду постановлено розглядати справу в порядку заочного розгляду. 26 квітня 2019 року по справі ухвалено заочне рішення. 05 вересня 2019 року ухвалою суду заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без руху. 02\~жовтня 2019\~року \~ ухвалою\~суду заява\~ \~відповідача \~ \~ про\~поновлення \~ \~строку \~ на\~подання \~ \~заяви \~ та\~перегляд заочного\~рішення \~ \~задоволена . Поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 26 квітня 2019 року . Заочне рішення від 26 квітня 2019 року скасовано . Призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні , у підготовче судове засідання . 31 жовтня 2019 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. 15 січня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення проти позовних вимог , в яких відповідач зазначив, що наприкінці 2017 року чоловік позивача запросив відповідачів до себе додому та повідомив , що дружина відповідача брала у нього грошові кошти у борг еквіваленту 80 000 дол. США та не повернула їх , почав вимагати написати розписку. Відповідач не погоджувався , але його дружина повідомила , що дійсно позичала приблизно у 2015 році грошові кошти у позивача , і вона не пам,ятає ,яка сума боргу залишилася до сплати , але договір позики укладали у нотаріуса , і один екземпляр договору є у відповідачів удома. Тоді ж вона повідомила , що гроші брала для спільної знайомої китаянки на ім,я Ольга , яка повертала борг позивачу. За таких обставин відповідач погодився написати та підписати те, що відповідачеві продиктував чоловік позивача. Яка сума боргу повернута [PERSON] відповідачу не відомо , оскільки відповідач нічого про цю позику не знав , а як та ким виконувалися умови договору йому не відомо і досі. При укладанні договору позики від 12 вересня 2014 року дружина відповідача та позивач уклали договір із приховуванням факту находження їх обох у шлюбних відносинах. Крім того , відповідач зазначив, що заявлена сума боргу позивачем є необгрунтованою. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити, пояснила, що відповідачі віддали борг у розмірі 14 000 дол. США , а спочатку надавався борг у розмірі 70 000 дол. США , через місяць , ще 10 000 дол. США. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували , та пояснили , що окремо сума у розмірі 80 000 дол. США не передавалася , грошова сума у розмірі 14 000 дол. США позивачу була повернута .Таким чином, сума боргу з урахуванням погашення складає 66 000 дол. США. Суд, вислухавши вступне слово учасників процесу, дослідивши матеріали справи, та докази, надані в їх обґрунтування, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20.09.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Скиба Т.В. , згідно якого позивач передала у власність відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 980 000 грн., що еквівалентно 70 000 дол. США, згідно курсу 14 грн. за 1 дол. США , за домовленістю сторін . Строк повернення суми позики встановлений сторонами не пізніше 17.00 год 20.03.2015 року. Сторонами договору повідомлено, що вони в зареєстрованому шлюбі не перебувають і однією сім,єю з будь-яким чоловіком не проживають . [INFO] [PERSON] та [PERSON] написано розписку про те, що вони у [PERSON] взяли у борг суму у розмірі 80 000 дол. США з 03.2013 . На цей час вони вже віддали 14 000 дол США. На даний момент у них залишився борг у сумі 66 000 дол. США. Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з положеннями частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Заочним рішенням Комінтернівського району м. Харкова від 18 травня 2017 року відповідно укладеного договору позики грошей , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скиба Т.В. , зареєстрованого в реєстрі за №2259 з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 924\~000 грн. та судовий збір у розмірі 8000 грн., всього 932\~000 грн. В судовому засіданні позивач, відповідачі та їх представник підтвердили , що позивачем в рахунок позики грошових коштів відповідачам передавалася сума у розмірі 80 000 дол. США , про що було укладено договір позики 20 вересня 2014 року , а потім 15 грудня 2017 року складено розписку , тобто окремо грошові кошти за договором позики і розпискою не передавалися, тобто боргове зобов,язання виникло лише один раз. Як вбачається з матеріалів справи ,що не заперечувалося учасниками справи в судовому засіданні , сума боргу, яка надана відповідачам відповідно до укладеного договору позики грошей від 20.09.2014 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скиба Т.В. , зареєстрованого в реєстрі за №2259 та розпискою від 15.12.2017 року , стягнута відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова . За таких обставин, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджують боргові зобов,язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] перед позивачем [PERSON] , приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. \~ \~На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed