Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 16711 грн. 50 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 21.02.2017 року по день винесення рішення, моральну шкоду 30000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав про те, що наказом № 1756/Вк від 21.02.2017 року його звільнено за власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання ». При звільнені з ним не було проведено повного розрахунку. До теперішнього часу відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, посилаючись на відсутність грошових коштів. У зв'язку з тим, що позивачу при розрахунку не була виплачена заробітна плата і розрахункові суми, він був змушений звернутися до суду з даним позовом і просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду. В письмовій заяві представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не зявився, від представника відповідача надійшли письмові пояснення щодо причин виникнення заборгованості із виплати заробітної плати. Крім того, просив суд взяти до уваги те, що кількість робочих днів для обчислення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні для позивача необхідно виходити із робочих днів, встановлених наказом відповідача від 21.03.2014 року № 75. В зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється на підставі ст. 197 ч. 2 ЦПК України. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що у повній мірі узгоджується та не суперечить положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Суд, перевіривши письмові матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» та наказом по підприємству № 1756/Вк від 21.02.207 року його було звільнено за власним бажанням ( а. с. 4) Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачу в порушення ст. 116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до довідки № 16-07/1058 від 14.09.2017 року, виданої Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», заборгованість по заробітній платі позивача складає 30974,17 грн. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 30974,17 грн. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 ,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наданого розрахунку, розмір середньоденного заробітку позивача складає 288 грн. 12 коп. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 25354 грн. 56 коп., з послідуючим утриманням всіх податків і обов'язкових платежів, з розрахунку: 288,12 грн. середньоденного заробітку х 88 кількість робочих днів = 25354 грн. 56 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року з послідуючими змінами та доповненнями, зокрема передбачено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових\~\~відносин\~\~(незаконного звільнення або переведення,\~\~невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я\~\~умовах\~\~тощо), яке\~\~призвело до його моральних\~\~страждань, втрати\~\~нормальних життєвих зв'язків чи\~\~вимагає від нього додаткових\~\~зусиль\~\~для організації\~\~свого\~\~життя,\~\~обов'язок\~\~по\~\~відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений\~\~ним орган незалежно від форми власності,\~\~виду діяльності чи галузевої належності. Так, визначаючи розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди, суд враховує період, за який не була виплачена позивачу заробітна плата та суму заборгованості. З врахуванням зазначених обставин, суд вважає за необхідне стягнути грошову суму на відшкодування моральної шкоди змінити в розмірі 500 грн. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1280 грн.

Outcome: partial