Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати договір фінансового лізингу № 1216 від 16.09.2016, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО [PERSON]» та [PERSON], недійсним; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у сумі 47310грн.; стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 5000грн. та витрати на правову допомогу адвоката у сумі 2611грн. разом із судовими витратами. Обґрунтовуючи доводи позову зазначає, що в мережі Інтернет позивач знайшла оголошення про продаж легкового автомобіля «Hyundai Accent 2014 року випуску, вартістю 203000грн. Зателефонувавши за номером в оголошенні, позивач отримала інформацію від представників відповідача, що вказаний автомобіль дійсно знаходиться у продажі у м. Одеса, у звязку з чим позивач разом із батьком вирушили до м. Одеса з метою придбання вказаного автомобіля. 16.09.2016 прибувши до офісу компанії ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» у м. Одеса, представник компанії [PERSON] підтвердила усі умови, викладені у Інтернет оголошенні та запропонувала укласти договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Оглянути автомобіль зі слів [PERSON] не було можливості, т.я. він знаходився в іншому місці, а саме, у м. Котовськ і мав бути доставлений до позивача після укладання договору протягом 1 дня. Позивачу надано договір і запропоновано з метою не гаяти часу, «швиденько» його підписати, сплатити авансовий платіж у сумі 47300грн. в рахунок оплати за договором купівлі-продажу, а решту сплатити після отримання авто у м. Харкові, зручним для позивача способом. Отже, позивач 16.09.2016 внаслідок вмовлянь та поспіху представників компанії та впевненості, що автомобіль буде доставлений протягом одного дня з моменту підписання договору, підписала договір фінансового лізингу № 1216. Також позивачу надано квитанцію на суму 47310грн., що позивачем було сплачено у відділені банку на вказаний рахунок відповідача. Під час зворотної дороги до офісу, позивач звернула увагу на призначення платежу і зрозуміла, що її ввели в оману, т.я. призначення платежу відрізнялося від попередньо обумовленого з відповідачем і містило назву призначення як комісія за організацію за договором фінансового лізингу № 1216 від 16.09.2016. У офісі позивач запитала щодо нерозуміння про призначення сплачених коштів, на що представником компанії надано пояснення, що на вказане призначення платежу не потрібно звертати уваги, а умови договору є лише формальністю. Крім того, позивач помітила, що у другому екземплярі договору міститься вказівка про інший автомобіль, який не був предметом попередніх домовленостей. Також позивачу запропоновано підписати два додатки до договору, при цьому позивач звернула увагу на невідповідність умов з раніше оговореними умовами та бажанні укласти саме договір купівлі-продажу, на що відповідач запевнив про отримання позивачем автомобілю на раніше обумовлених умовах за ціною 203000грн. лише після підписання додатків до договору. Отже, позивача введено в оману, оскільки при підписанні договору та сплати коштів, не попередили про існування ще 2-х додатків. Маючи хвилюванню щодо неможливості повернення сплати авансу, позивач поставлена у безальтернативні умови щодо підписання додатків, з метою повернення платежу або отримання автомобіля. На вимогу повернути платіж, представники компанія ще раз запевнили, що позивач отримає автомобіль протягом 1-го дня з дня підписання договору та додатків до нього. Однак через день ніякого автомобіля позивачу не передано, 18.09.2016 позивач на адресу відповідача направила заяву про недійсність укладеного договору та повернення суми сплаченого авансу. Станом на сьогоднішній час відповідачем сплачені кошти не повернуто, автомобіль не надано. Також позивач зазначає, що укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов, зазначених у договорі, транспортний засіб не визначений індивідуальними ознаками, укладений договір містить несправедливі умови тощо, що порушують права та інтереси позивача, як споживача. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали викладені обставини та вимоги позову у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, надавши письмові заперечення та заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши позивача, його представника, вивчивши доводи позову та заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Так, встановлено, що 16.09.2016 між сторонами укладено договір № 1216 фінансового лізингу (а.с.8-14). Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з п. 1.3 вказаного вище договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у п. 1.1 Договору та специфікації, що є Додатком № 2 до Договору, у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором. Так п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного Договору. У ст. 11 Договору визначені умови переходу від Лізингодавця до Лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання Лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених Договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Отже, на такі правовідносини, що склалися між сторонами, поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Далі, ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону про захист прав споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який Лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Зі змісту Договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження Лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить мене в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права. Майно, що передається Лізингодавцем у користування Лізингоодержувачу за таким договором, Лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених Лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес Лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес Лізингоодержувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. У відповідності до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Між тим, із договору та Додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні технічні характеристики автомобіля, продавець (постачальник) тощо. Отже, суд вважає, що за таких умов позивач був позбавлений можливості встановити, який саме автомобіль набуває за Договором. Наявність відомостей про марку, комплектацію, обєм двигуна, не індивідуалізують автомобіль, не вказують на його інші технічні дані, тобто не дають повного уявлення про предмет Договору. У Додатку № 2 та Договору не міститься особи продавця (постачальника), що не дає впевненості у тому, що факт купівлі автомобіля відбудеться належним чином та у законний спосіб. Із п.п. 1.1, 8.2. Договору, Додатку № 2 вбачається, що вартість предмету лізингу становить 17920,45 доларів США, що у еквіваленту на гривню становить 473100грн., при цьому із додаткової угоди до договору № 1216 від 16.09.2016 акційна ціна 2014 203000грн. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, погоджена сторонами вартість предмету лізингу і сам предмет лізингу є істотними умовами Договору. Далі, п.п.12.1, 12.2, 12.3 договору визначений порядок розірвання договору і повернення лізингового та авансового платежів, зокрема зазначено, що Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням……, Лізингодавець має право розірвати даний договір односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж у повному обсязі і в строки…., при цьому комісія за організацію угоди в таких випадках не повертається. Як встановлено умовами Договору, до отримання в користування предмета лізингу, Лізингоодержувач повинен сплатити Лізингодавцю комісію за організацію угоди, авансового платежу тощо. Вказане випливає із визначення термінів у Договорі, його умов та підтверджується Додатком № 1 до Договору. У розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що комісія за організацію угоди першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням та обслуговуванням договору. Розмір комісії відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Позивач наполягає, що передбачити таку суму в розмірі 47310грн. лише за організацію, ведення договору, є неможливим, т.я. про комісію за організацію угоди та її сутність жодний представник відповідача позивачу не повідомив, до підписання, під час підписання та після його підписання договору вказана сума зазначалася представниками відповідача як перший внесок або передплата, до моменту сплати 47310грн. позивачу не надано договір, тому останній позбавлений можливості ознайомлення з визначенням такого платежу, його призначенням та умовами договору про неповернення такого платежу у разі розірвання договору. Позивач впевнений, що частково сплачував вартість автомобіля. Протилежне, що спростовує доводи та ствердження позивача, з боку відповідача суду не представлено. Таким чином, можливо зробити висновок, що особа свідомо розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 47310грн. лише в рахунок організації та ведення договору, укладання договору, оскільки така сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, становить десяту частину вартості автомобіля, при чому не за акційною ціною, на що погодився позивач, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Із змісту Договору вбачається, що комісія за організацію угоди це першочерговий єдиноразовий платіж, який не входить до складу обовязкового авансового платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення договору. З огляду на положення ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізиногодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Отже, комісія за організацію угоди (адміністративний платіж) не є лізинговим платежем. Про те, що комісія за організацію угоди не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі «Визначення термінів», лізинговий платіж і комісія за організацію угоди мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що комісія за організацію угоди не підпадає під визначення лізингового платежу, наведеного у ст. 16 вказаного вище Закону. Таку обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1, 12.2., 12.3 Договору передбачено, що у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем комісія за організацію угоди за організацію даного Договору Лізингодавцем не повертається. Далі, за приписами ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Між тим, такі права позивача, як Лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного Договору. Так, відповідно до п.п. 12.1, 12.13 Договору при його розірванні позивач зазнає невиправдано великі збитки, оскільки комісія за організацію угоди (адміністративний платіж) в такому випадку поверненню не підлягає. Окрім того, до Лізингоодержувача застосовуються додаткові штрафні санкції. Таким чином, вбачається, що за невиконання договірного зобов'язання Лізингодавець не несе відповідальності перед Лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 47310грн., тобто перебуває у вигідному становищі. Такі умови Договору є несправедливими та з огляду на те, що згідно п. 12.1 Договору наслідком розірвання Договору з ініціативи Лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу за дострокове розірвання договору, з неповерненням комісії за організації угоди. Таким чином, суд надійшов до висновку, що відповідач не обґрунтовано встановив неспівмірний розмір комісії за організацію угоди та така послуга, у розумінні ст. 16 Закону «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, та фактично полягала у виготовленні форми договору, при цьому, відповідач не поніс жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим. Отже, умови договору про неповернення комісії за організацію угоди, штрафні санкції у випадку розірвання Договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Далі, відповідно до спірного договору комісія про організацію угоди впливає на перший платіж, а в подальшому на придбання, поставку та прийом - передачу предмета лізингу. В силу ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З квитанції від 16.09.2016 вбачається, що позивач на виконання Договору сплатив відповідачу грошову Як вже встановлено текстом вище, зі змісту Договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в Договорі згадується як Додаток № 3, однак до Договору не додається, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Такий факт є порушенням принципу справедливості та добросовісності та ставить позивача у невигідні фінансові умови. Відповідно до положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, умови оспорюваного правочину порушують ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», т.я. є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги і тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів». Вищевикладене свідчить про обґрунтованість вимог позову в цієї частині, тому у суду є правові підстави для його задоволення в визнання договору фінансового лізингу від 16.09.2016 недійсним. Заперечення відповідача не спростовують висновків суду. Далі, позивач просить стягнути х відповідача на свою користь моральну шкоду яку оцінює у 5000грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Абзацом 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 з подальшими змінами та доповненнями, визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до вимог ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина друга ст. 23 ЦК України визначає, що моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазначала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самою, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4). Отже, аналізуючи викладене вище, надані докази, суд прийшов до висновку, що з боку позивача не надано жодного доказу, що вказують на характер та обсяг страждань, що відобразилися у фізичному, душевному, психічному стражданнях, яких зазнала позивач, характеру її немайнових витрат тощо. Пояснення свідка [PERSON] в судовому засіданні лише свідчать про дії відповідача щодо укладання договору фінансового лізингу від 16.09.2016 і не несуть інформації щодо отримання душевних страждань позивачем. Тому суд відмовляє у стягненні з відповідача моральної шкоди, за недоведеністю вимог. Суд також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу у сумі 2611грн., оскільки у підтвердження такої вимоги з боку позивача надано лише договір № 68 від 22.09.2016 про надання адвокатським бюро правової допомоги з додатковою угодою № 1 до вказаного договору від 27.09.2016 (а.с.21-23), при цьому, не надано акту виконаних робіт, квитанції про сплату таких послуг тощо, внаслідок чого такі вимоги є належним чином не доведеними і задоволенню не підлягають. Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, суд присуджує з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial