Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , укладений 04.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. та скасувати державну реєстрацію права власності зроблену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48611569 від 04.09.2019 року приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. Свої вимоги обґрунтовує тим, що Товариство у квітні 2019 року звернулось до Господарського районного суду м. Києва з заявою про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості за договором №Про/КК/10/2018-1 від 10.10.2018 року у загальному розмірі 305785,15 грн. Відповідачу [PERSON] було відомо про судове провадження, за результатами якого Господарський суд м. Києва своїм рішенням від 13.08.2019 року стягнув з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором №Про/КК/10/2018-1 від 10.10.2018 року у загальному розмірі 305785,15 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 40521,76 грн. Після набрання зазначеним рішенням законної сили, позивач отримав накази від 13.09.2019 року та 01.10.2019 року та 13.11.2019 року звернувся до приватного виконавця виконавчого органу м. Києва. Постановами від 15.11.2019 року приватного виконавця виконавчого округу м. Київ було відкрито виконавче провадження. В подальшому, позивач 10.01.2020 року звернувся до приватного виконавця з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та з`ясував, що у відповідача [PERSON] відсутнє будь-яке майно на яке можливо звернути стягнення в рахунок задоволення вимог кредитора, оскільки 04.09.2019 року, через три тижні після ухвалення судом рішення, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 27.08.2019 року, а через тиждень після ухвалення рішення, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Вважає, що [PERSON] здійснені дії, направлені на приховування майна з метою недопущення звернення стягнення на таке майно та використано у даній схемі пов`язаних близьких осіб - відповідача [PERSON] , що свідчить про фіктивність правочину та є підставою для визнання такого правочину недійсним. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 18.03.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 27.03.2020 року від відповідача [PERSON] надійшли пояснення в яких вона просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що [PERSON] успадкувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] після смерті її батька (чоловіка [PERSON] ). Інша 1/2 частина квартири належала [PERSON] . Оскільки [PERSON] проживає за іншою адресою та вказаною квартирою не користується між нею та [PERSON] була домовленість про передачу 1/2 частини вказаної квартири [PERSON] , для того, щоб остання стала єдиною власницею. Укладаючи договір дарування [PERSON] дотрималась умов їх домовленості про передачу частини квартири, яку вона успадкувала після батька та на момент укладання договору вона та [PERSON] не знали про наявність рішення Господарського суду м. Києва, а тому ці дві обставини між собою не пов`язані. На підставі викладеного просила відмовити у задоволенні позову. 08.04.2020 року від [PERSON] надійшли пояснення в яких вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що на момент укладання оспорюваного договору вона не знала про наявність рішення Господарського суду м. Києва, оскільки особисто у судових засіданнях відповідач була відсутня та її інтереси представляв адвокат, який був відсутній у судовому засіданні в якому ухвалено рішення. Крім того, повний текст рішення був складений 09.09.2019 року, про що зазначено в самому тексті рішення, тоді як договір дарування був укладений 04.09.2019 року. Зазначила, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності її батькам [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] в 2014 році [PERSON] прийняла спадщину у вигляді 1/2 частини вказаної квартири, однак свідоцтва про право на спадщину не отримувала. [PERSON] відмовилась від спадщини на її користь. Вказане рішення було обґрунтоване пригніченим станом. В подальшому було вирішено подарувати метері 1/2 частину квартири, оскільки за законом це її частина та вона повинна бути одноособовим власником вказаної квартири. З цією метою 04.09.2019 року відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину та в цей же день між нею та [PERSON] був укладений договір дарування. Жодних прихованих мотивів у неї та [PERSON] не було, а тому доводи позивача є необґрунтованими. 17.04.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23.04.2020 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.04.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. 23.07.2020 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Забавської Н.В. надійшли належним чином завірені копії матеріалів на підставі яких був посвідчений договір дарування від 04.09.2019 року за реєстровим №1989. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що 10.10.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФІ ЕДЗ» (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (замовник) укладений договір про надання послуг №Про/КК/10/2018-1, відповідно до умов якого виконавець за плату передає замовнику право розміщувати рекламу на рекламних засобах ТРЦ (погоджених із виконавцем) та проводити заходи рекламного характеру та рекламні акції на території ТРЦ. Назва ТРЦ, період та вартість права на рекламу узгоджуються сторонами у Додатках, які є невід`ємною частиною даного договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов вказаного договору, рішенням Господарського суду м. Києва від 13.08.2019 року стягнуто з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ» основний борг у сумі 210000,00 грн., пеню у сумі 22832,87 грн., 3% річних 1902,00 грн., інфляційні втрати у сумі 5185,40 грн., штраф у сумі 63000,00 грн. та судовий збір у розмірі 4543,80 грн. Додатковим рішенням Господарського суду м. Києва від 04.09.2019 року стягнуто на користь ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ» витрати на правову допомогу в сумі 40521,76 грн. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі вказаного рішення судом виданий наказ та 15.11.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ було відкрито виконавче провадження №60630820 та №60645476. 04.09.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування згідно якого [PERSON] подарувала 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В. за реєстровим №1989. Позивач звертаючись з позовом до відповідачів про визнання вказаного договору дарування недійсним зазначив, що про існування договору дарування від 04.09.2019 року ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ» стало відомо 13.01.2020 року з Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №196120260 від 13.01.2020 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Вважає, що після ухвалення Господарським судом м. Києва рішення про стягнення заборгованості, [PERSON] , з метою уникнення відповідальності за виконання рішення суду уклала фіктивний договір дарування, який не був направлений на реальне настання правових наслідків відповідного договору, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (стропами) вимог, які визначені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України); особа, яка вчиняє правочин. повинна мані необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч 2 ст. 203 Цивільного кодексу України); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 303 Цивільного кодексу України); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити інтересам їх їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6 ст. 203 Цивільного кодексу України). Встановлено, що на момент підписання договору дарування від 04.09.2019 року дарувальник ( [PERSON] ) і обдарована ( [PERSON] ) були повнолітніми особами, які мали повний обсяг право- і дієздатності та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. Зазначене підтверджується положеннями самого договору, фактом його нотаріального посвідчення та вказівкою у ньому про те, що особи сторін і їх дієздатність перевірено. Спірний договір дарування нерухомого майна вчинено в нотаріальній формі, відповідно до вимог ст. 719 Цивільного кодексу України, зареєстровано відповідно до вимог чинного законодавства, а об`єкт дарування, нерухоме майно, прийнято обдарованими. Частина об`єкту нерухомого майна, що передавалась у дарунок [PERSON] належала їй на праві приватної власності па підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого 22.05.2002 року приватним нотаріусом КМНО Старостіною Н.С. та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.09.2019 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Забавською Н.В., які є дійсними. На момент укладення спірного договору жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору. Відповідно, [PERSON] мала право вільно розпоряджатися своїм майном, як власник, згідно ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України. Спірний договір містить всі істотні умови, що характерні для договорів дарування. Таким чином, під час укладення спірного договору було дотримано вимог чинного законодавства, у т.ч. щодо форми та змісту, відповідного типу правочину. Як зазначено у п. 24 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Нерухоме майно, що є подарунком за спірним договором, юридично та фактично було передано [PERSON] . Остання користувалась та є співвласницею відповідного майна з 02.05.2002 року по теперішній час, оскільки квартира була придбана нею та її чоловіком [PERSON] (помер [INFO] ) на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2002 року. На момент придбання квартири [PERSON] була неповнолітньою. Таким чином, оскільки дарунок за спірним договором було передано дарувальником і прийнято обдарованим та він використовується останньою до теперішнього часу, спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним). Також слід зазначити, що предмет дарування на час укладення спірного договору не знаходився у Банку в заставі, не перебував під обтяженням, зареєстрованим на користь позивача. Щодо предмета дарування відсутні будь-які судові рішення щодо звернення стягнення на нього на користь ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ», визнання права власності на нього за позивачем, передачі його позивачу у власність тощо. Таким чином, ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ» не мав на момент укладення спірного договору дарування жодних прав на нерухоме майно, яке було предметом дарування. Оскільки права та законні інтереси ТОВ «ПРОФІ ЕДЗ» не були порушені укладенням спірного договору, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду по справам за позовом АТ «Банк Кредит Дніпро» до ПрАТ «Геркулес», ТОВ «Провінція Плюс» щодо аналогічного предмету спору, висловлені в постановах від 16.07.2019 року у справі №904/4514/18, від 31.07.2019 року у справі №910/13042/18 та від 13.08.2019 року у справі №910/15721/18. Зокрема, вказаними постановами було відхилено касаційні скарги банку, залишено без змін судові рішення попередніх інстанцій, спростовано доводи АТ «Банк Кредит Дніпро» щодо права оскарження договорів купівлі-продажу майна ПрАТ «Геркулес». Серед іншого Верховний Суд у постановах у справах №904/4514/18 та №910/15721/18 зазначив, що за відсутності встановлених Законом, судом або договором обмежень відчуження майна, тобто відсутності між сторонами відносин майнової поруки стосовно відчуженого майна, не є правовою підставою для визнання оспореного правочину недійсним. По справі №910/13042/18 Верховний Суд в п. 39 постанови підкреслив, що позивачем не доведено наявність ознак фіктивності при вчиненні оспорюваного договору купівлі-продажу, а також порушення його права чи інтересу відповідачами шляхом укладення такого договору. Наведене також підтверджується правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, в постановах від 12.06.2018 року у справі №925/866/17, від 04.12.2018 року у справі № 910/23406/17, від 04.12.2018 року у справі №911/82/17, від 27.11.2018 року у справі №910/26146/15, від 21.11.2018 року у справі № 921/716/1. Також, аналогічна правова позиція у аналогічному спорі викладена у постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №760/21747/19. Крім того, майно, яке було відчужене за договором дарування і знаходиться за адресою [ADDRESS] , не є засобом забезпечення зобов`язань за договором про надання послуг №Про/КК/10/2018-1 від 10.10.2018 року та за жодним іншим договором, а відтак, на вказане майно не передбачалося звернення стягнення.

Outcome: dismissed