Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який в ході розгляду справи було уточнено, та в якому просить визнати недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] посилаючись на те, що [INFO] року помер його дід [PERSON], який був власником зазначеного житлового будинку. Після смерті діда відповідач та його сестра (діти померлого) звернулися до нотаріальної контори з заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті спадкодавця, а дружина померлого [PERSON] прийняла спадщину за правилами ст. 1268 ЦК України і стала власником житлового будинку, що належав спадкодавцю [PERSON]. Його баба [PERSON] померла [INFO] року. На випадок своєї смерті вона залишила заповіт на ім'я позивача. Він скористався своїм правом на спадщину та оформив усі необхідні документи, приватизував земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок та звернувся до державного реєстратора для реєстрації свого права на спадщину, однак виявилось, що відповідач ще 18 вересня 2003 року вніс до реєстру прав власності на нерухоме майно зміни, згідно яких він є власником житлового будинку, зокрема до реєстру відповідачем внесені дані про його РНОКПП. На думку позивача це стало можливим через збіг прізвища імені та по батькові відповідача та його батька, а дані, що внесені до реєстру прав власності на нерухоме майно є недійсними, оскільки відповідачем не було дотримано жодної з підстав придбання права власності, та його дії грубо порушують права позивача як спадкоємця за заповітом. Крім того за заявою відповідача 13 грудня 2013 року за заявою відповідача його право власності на спірний житловий будинок було перереєстроване Реєстраційною службою Арцизького районного управління юстиції Одеської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але спадкоємцем цього майна є він, що зумовило його звернення до суду. Представника позивача [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, просив суд її задовольнити, з підстав, що зазначені у позові та уточненні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із заявою, яка посвідчена секретарем сільської ради за місцем проживання відповідача, про розгляд справи за його відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України. При цьому відповідно до письмової заяви відповідач позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Представник реєстраційної служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання позову відповідачем суперечить закону і позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 6). Із свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] що видане 10 жовтня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Арцизької районної ради народних депутатів № 323 від 10 жовтня 1990 року, власником зазначеного житлового будинку зазначений російською мовою «[PERSON]» (а.с. 7). Згідно даних книги по господарського обліку, записи в якій зроблено російською мовою, в спірному будинку проживали [PERSON], [INFO] (глава семьи), [PERSON], [INFO] (жена), [PERSON], [INFO] (сын), [PERSON], [INFO] (невестка)[PERSON], [INFO] (внучка), [PERSON] (внук) (а.с. 8). Відповідно до заяви [PERSON] від 10.03.2010 року, він звернувся до Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про те, що після смерті свого батька [PERSON]., який помер [INFO] року, спадщину не прийняв та приймати не буде. Справжність підпису [PERSON] засвідчена секретарем Виноградівської сільської ради Арцизького району Одеської області Бочевар М.Г. (а.с. 9). [PERSON] заявою від 13.10.2009 року також звернулася до Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про те, що після смерті свого батька [PERSON]., який помер [INFO] року, спадщину не приймала та приймати не буде. Справжність підпису [PERSON] засвідчена приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 11). Згідно заповіту, що складений 24 березня 2005 року в с. Виноградівка Арцизького району Одеської області, [PERSON]. на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все її майно, а також те, на яке вона буде мати право і буде належати їй на день смерті, вона заповідає [PERSON]. Заповіт посвідчено 24 березня 2005 року секретарем Виноградівської сільської ради Одеської області Волковою П.Д. (а.с. 12). З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,2324 га, розташованої по [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2013 року власником житлового будинку [ADDRESS] (далі - спірний житловий будинок) є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності 323 від 10.10.1990 року (а.с. 15, 41 - 42). З зазначеного витягу також вбачається, що зазначене нерухоме майно перебуває під обтяженням, яке виникло на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28.12.2010 року відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області. Згідно заповіту, що складений 26 червня 2008 року в с. Виноградівка Арцизького району Одеської області, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що все її майно, а також те, на яке вона буде мати право і буде належати їй на день смерті, вона заповідає [PERSON] Заповіт посвідчено 26 червня 2008 року секретарем Виноградівської сільської ради Одеської області Бочевар М.Г. (а.с. 12). Усі досліджені у судовому засіданні документи свідчать, що спірний житловий будинок належить [PERSON], право власності якого було зареєстроване 18 вересня 2003 року у відповідності з вимогами Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. №7/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 р. за №157/6445, яке діяло на час реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно та втратило силу 01.01.2013 року (далі - Тимчасове положення). Згідно п. 1.3. Тимчасового положення, в редакції, яка діяла на момент реєстрації права власності [PERSON], державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Державна реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ (п. 1.4. Тимчасового положення). Для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно та оформлення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подаються правовстановлювальні документи (додаток 1), їх копії (нотаріально засвідчені), а також інші документи, що визначені цим Положенням (п. 2.1. Тимчасового положення). Відповідно до Тимчасового положення, яке діяло на час реєстрації права власності [PERSON] на нерухоме майно відомості про власника нерухомого майна до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно вносив державний реєстратор, а не особа - власник нерухомого майна. З зазначеного слідує, що відповідач [PERSON] не міг самостійно внести до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо свого реєстраційного номеру картки платника податків тим самим порушити право позивача, як то стверджував позивач. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, з 01 січня 2013року Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек припинили своє функціонування, їх замінив Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав). Втім, права на нерухоме майно та їх обтяження, що були зареєстровані до 01 січня 2013 року, визнаються державою, якщо їх реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення цих прав, або якщо відповідне законодавство не передбачало проведення державної реєстрації цих прав. З урахуванням наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не встановлено проведення реєстрації права власності [PERSON] з порушенням діючого на той час законодавства, і відповідачем не доведено, що саме відповідачем було порушено його право на спадкування за заповітом спірного житлового будинку після смерті його баби, у зв'язку з чим позивачем не виконано вимоги ст. 10, 60 ЦПК України, а тому право позивача не підлягає захисту з підстав, що зазначені позивачем. Крім того, позивач в заявленому позові зазначав про те, що є спадкоємцем за заповітом спірного житлового будинку, але позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування. Твердження позивача про його право на спадкування спірного житлового будинку спростовуються наступним. Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.321 ЦК України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частина 1 статті 1297 ЦК України зобов'язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач, посилаючись на те, що після смерті його баби [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді спірного житлового будинку, при цьому жодного належного доказу про це не надав. Позивач лише послався на те, що його баба успадкувала спірний житловий будинок за правилами ст. 1268 ЦК України після смерті свого чоловіка [PERSON]., але позивачем не було надано відповідних доказів обставин, на які він посилався в своєму позові, зокрема правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на спірний житловий будинок, оскільки відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Отже для виникнення у [PERSON] права власності на спірний житловий будинок вона мала звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно та зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку. Таким чином, для того, щоб спірний житловий будинок увійшов до спадкової маси, у спадкодавиці [PERSON] на день відкриття спадщини мало існувати право власності на нього. Однак, жодного із документів, які б підтверджували наявність права власності у спадкодавиці [PERSON] на спірний житловий будинок, як на об'єкт нерухомості, позивачем не було надано суду, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивач не довів ту обставину, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді спірного житлового будинку, як об'єкта нерухомості, щодо якого вона могла зробити заповідальне розпорядження, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яким кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Не знайшли свого підтвердження також доводи позивача про те, що після смерті його діда відповідач та його сестра (діти померлого) звернулися до нотаріальної контори з заявами про відмову від прийняття спадщини, оскільки як зазначав позивач та вбачається зі свідоцтва про смерть, його дід помер [INFO] року, а [PERSON] та [PERSON] звернулися до Арцизької державної нотаріальної контори Одеської області із заявами про відмову від прийняття спадщини свого батька [PERSON]., який помер [INFO] року. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Із зазначеної норми випливає, що права, які не належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, не входять до складу спадщини. Тому, враховуючи, що позивачем не було доведено про наявність у спадкодавці [PERSON] права власності на спірний житловий будинок, то відповідно до вищезазначеної ст. 1218 ЦК України право власності на зазначене майно, як об'єкт нерухомості, не може входити до складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] Відповідно до ст.ст. 66, 67 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину, видача якого провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Позивач суду не надав жодного доказу того, що він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом, який залишила на його ім'я [PERSON], і що нотаріусом йому біло відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Позивачем не було надано суду навіть документів, з яких можна було б відслідкувати родинний зв'язок позивача з відповідачем, батьками відповідача (дідом та бабою позивача), а дані книги погосподарського обліку, записи в якій зроблено російською мовою не можуть бути розцінені судом, як документи, що підтверджують факти родинних відносин, оскільки такі факти можуть бути доведені лише записами в актах цивільного стану (про народження, укладення шлюбу, смерті тощо). В судовому засіданні також не було встановлено будь-яких протиправних дій, направлених на позбавлення позивача права на спадщину або будь-якої її частини, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач здійснив реєстрацію свого права власності на спірний житловий будинок ще 18 вересня 2003 року, тобто до смерті [PERSON]. та [PERSON], які, як стверджував позивач були власниками спірного житлового будинку і на час виникнення у відповідача права власності на спірний житловий будинок не оспорювали це його право. Виходячи з того, що з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.12.2013 року вбачається, що власником спірного житлового будинку є [PERSON], відповідач у справі, і що зазначене нерухоме майно перебуває під обтяженням, яке виникло на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, це дає суду підстави вважати, що позивач з відповідачем домовилися таким чином на підставі рішення суду переоформити право власності на спірний житловий будинок на ім'я позивача, шляхом звернення до суду з наявним позовом і введення суду в оману, з метою уникнення цивільної відповідальності. До такого висновку суд приходить у зв'язку з тим, що позивачем не було надано доказів того, що на момент звернення до суду та розгляду справи, заборону відчуження спірного будинку знято у встановленому законом порядку. Позивачем суду не надано належних та допустимих доказів невизнання або оспорювання його права на спадкування спірного житлового будинку з боку відповідача, що потребувало б судового захисту його прав у спосіб, заявлений позивачем. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а також на те, що права, гарантовані їй нормами цивільного законодавства на спадкування відповідачем порушені не були, у зв'язку з чим [PERSON] в позові слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed