Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним Кредитного договору № ML-01\\036\\2007 від 08.11.2007 р., укладеного з ПАТ «ОТП Банк», визнання недійсним Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р., укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», визнання неправомірними дій ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не узгодженої суми боргу, визнання дій відповідачів протиправними щодо несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по Договору факторингу. Свої позовні вимоги позивач, з врахуванням заяви про зміну підстав позову, обґрунтовує тим, що 08.11.2007 р.. між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Кредитний договір, відповідно до якого Банк зобов»язався надати на споживчі цілі кредит в сумі 23954 доларів США строком до 08.11.2022 р. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору Банком були не дотримані вимоги цивільного законодавства, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Також банком не були дотримані вимоги Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України «Про банки і банківську діяльність» при наданні кредиту в іноземній валюті». Зазначені порушення норм чинного законодавства при укладенні кредитного договору, на думку позивача, є підставами для визнання кредитного договору недійсним. Також, в обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що 18.03.2011 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який в себе кредитним договір, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] Зазначений договір, на думку позивача, був укладений з порушенням Закон України «Про банки і банківську діяльність», оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не має банківської ліцензії та дозволу НБУ, як фінансова установа, на здійснення валютних операцій, не дотримано вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» щодо відсутності у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб»єктом господарювання. Позивач у своїй позовній заяві посилається на протиправність дій ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неузгодженої, невизначеної суми заборгованості та порушення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» норм податкового законодавства в частині не декларування отриманих активів. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі і просила суд позов задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві, посилаючись на порушення норм чинного законодавства при укладенні оспорюваних договорів. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, надавши письмові заперечення проти заявлених позовних вимог. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, вислухавши представника позивача, суд вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 08.11.2007 р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений Кредитний договір № ML-В01\\036\\2007, відповідно до якого відповідач надав позивачу на споживчі цілі кредит в розмірі 23954 доларів США строком до 08.11.2022 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Судом встановлено, що 08.11.2007 р. [PERSON]. звернулась до ЗАТ «ОТП Банк» з Кредитною заявою про надання кредиту і перерахування його в розмірі 23954 доларів США на поточний рахунок, відкритий у відділенні «Вишенському» філії ЗАТ «ОТП Банк» у м.Вінниця. Зазначена операція була проведена банком на виконання умов договору на підставі письмової заяви позичальника, що підтверджується належними доказами у даній справі. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до умов кредитування Договору кредиту, кредит позивачу надавався у іноземній валюті. Позивач посилається у своєму позову на порушення ПАТ «ОТП Банк» Закону «України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» при видачі кредиту в іноземній валюті. Положеннями статті 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Але вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Спеціальне банківське законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Крім того, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії. Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на даний час, законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті, як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93 визначено, що генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України, яке було чинне на час укладання кредитного договору, чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. З боку відповідача в якості доказу у справі надані копія банківської ліцензії, виданої ЗАТ «ОТП Банк» на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що на його думку, є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законо України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги. Крім того судом встановлено, що позивач 31.10.2007 р. звернувся до Банку з заявою на отримання кредиту. З боку відповідача Позичальнику був виданий інформаційний листок про умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)». В п.13 заяви-анкети міститься застереження про те, що підписанням цієї анкети позивач підтвердив, що Банк надав в письмовій формі та в повному об»ємі інформацію в письмовій формі з умов кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, наявні в Банку форми кредитування та відмінності між ними, що спростовує посилання позивача на порушення Закону України «Про захист прав споживача» при укладанні договору. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним Кредитного договору № ML-01\\036\\2007 від 08.11.2007 р., укладеного з ПАТ «ОТП Банк», є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Не можуть бути задоволені вимоги позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р., укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.02.2012 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк», як Продавець» продав (переуступив) Покупцю, яким є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на Кредитний портфель, яки включає в себе Кредитні договори (перелік яких визначений в Додатку до договору), а Покупець прийняв такий Кредитний портфель та зобов»язався сплатити на користь Продавця Винагороду. Відповідно до п.3.3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю до Покупця за перейшли всі права вимоги за Кредитними договорами, що є дійсними на дату набрання чинності зазначенним договором, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу, правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій. Оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» потребував допомоги в організації обслуговування Кредитного портфелю, зокрема, при отриманні платежів від боржників за відповідними Кредитними договорами та Договорами застави, у тому числі і в іноземній валюті, між ПАТ «ОТП Банк» (Комісіонером) та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (Комітентом) був укладений Договір комісії, відповідно до умов якого Комісіонер вчиняє від свого імені, але за рахунок Комітента правочини, пов»язані з обслуговуванням Кредитного портфелю, включаючи приймання платежів за Кредитними договорами від Боржників\\Поручителів у національній та іноземній валюті, конвертування коштів в іноземній валюті, в українські гривні та перерахування їх на користь Комітента. Згідно з положенням ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту невизнаного або порушеного права є визнання правочину недійсним. Відповідно до роз»ясень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду позивач не зазначив, яке саме його право було порушено при вчиненні оспорюваного правочину купівлі-продажу кредитного портфелю. Позивач просить визнати недійсним Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р., однак, право вимоги за Кредитним договором, укладеним з [PERSON] передано за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 р. Зазначений правочин був вчинений на підставі положень ст.512 ЦК України, згідно з якого допускається заміна кредитора у зобов»язанні іншою особою у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, в сули положень ст..516 ЦК України заміна кредитора у зобов»язанні здійснюється без згоди боржника. За своєю правовою природою Договір купівлі-продажу кредитного-портфелю, укладений між відповідачами у справі, є договором факторингу. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов»язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату ( у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов»язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у Договорі факторингу є Клієнт, яким може бути фізична або юридична особа, яка є суб»єктом підприємницької діяльності, та Фактор - Банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції ( ст.1079 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Відповідно до п.11 ч.1 ст. 4 цього ж Закону фінансовими вважаються такі послуги: факторинг. Частиною 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим 03 грудня 2009 року державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України. Відповідно до Додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №241 серії ФК від 03 грудня 2009 року, вид фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензі та/або дозволів відповідно до законодавства - надання факторингу . Зазначені обставини, спростовують посилання позивача на те, що ТОВ «ОТП Факторинг України» є неналежною стороною Договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Крім того, з врахуванням укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг України» Договору комісії по обслуговуванню кредитного портфелю, суд вважає, що з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» будь-яких порушень Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в частині відсутності права на здійснення валютних операцій і отримання коштів в рахунок погашення заборгованості за Кредитними договорами в іноземній валюті допущено не було. Будь-яких інших обставин, які відповідно до положень ст..ст.203, 215 ЦК України є підставами для недійсності правочину, при укладенні між відповідачами Договору купівлі-продажу кредитного портфелю судом не встановлено. З урахуванням викладеного позовні вимоги про визнання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не підлягають задоволенню. Вимоги позивача визнання неправомірними дій ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не узгодженої суми боргу, визнання дій відповідачів протиправними щодо несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по Договору факторингу не можуть бути задоволені, оскільки в порушення вимог ст..ст.10, 60 ЦПК України суду не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, а крім того, наявність або відсутність порушень податкового законодавства з боку відповідачів при укладенні Договору купівлі-продажу кредитного портфелю не можуть бути предметом дослідження у даному спорі, оскільки зазначені обставини не порушують права позивача і він не є належним позивачем за даними вимогами. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі зібрані і досліджені в ході розгляду справи докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed