Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те , що працювала на посаді лікаря терапевта дільничної амбулаторії № 1 філії №2. 9.04.2018р. захворіла та знаходилась на лікарняному. А з 23.05. 2018р. на стаціонарному лікування до 31.08.2018р. отримала 8.11.2018р. наказ № 194-к від 30.10.2018р. про звільнення на підставі п.5 ст.40 КЗпП України з 1.11.28р. у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Вважає що вказаний наказ підлягає скасуванню, оскільки згідно графіку відпусток щорічна відпустка мала розпочатись з 13.08.2018р. враховуючи продовження стаціонарного лікування 7.08.2019р. звернулась з заявою до відповідача про перенесення щорічної відпустки з 18.08.2018р. на 8.08.2018р. в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. До заяви було додано довідку від 7.08.2018р. було надано відповідь про неможливість перенесення . 31.08.2018р. подала відповідну заяву про перенесення чергової відпустки з 13.08.2018р. на 3.09.2018р. . Відповідь отримала на заяву 18.10.2018р. Неправомірність видання наказу про звільнення обґрунтовується тим. Що відповідно до вимог ч.1 ст.3 Закону України «Про відпустки « за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Таким чином , відповідач грубо порушив право позивача на надання щорічної чергової відпустки повної тривалості перед звільненням, натомість виплативши компенсацію за невикористані дні відпустки, чим грубо порушив порядок звільнення. В порушення ст..47 КЗпП України не було видано трудову книжку. Тому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 194-к від 30.10.2018р. , поновити позивача на посаді лікаря терапевта дільничної амбулаторії № 1 філії №2, стягнути витрати на правову допомогу. В судовому засіданні позивачка, представник позивачки позов підтримали, просили задовольнити. що значно більше 4 місяців визначених п. 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Представник відповідача проти позову заперечував, вказував на те що Лікар терапевт [PERSON] безперервно не зявлялась на роботу 5 місяців і 22 дні, а саме з 10.04.2018 р по 31.10.2018р. Відповідач прийняв рішення про звільнення [PERSON] на підставі листків непрацездатності. Після звільнення було здійснено розрахунок та їй було направлено поштою копію наказу про звільнення, а до неї за місцем проживання ( [ADDRESS] ) направлено групу працівників на чолі з керівником відділу кадрів для вручення трудової книжки. Під час візиту двері помешкання [PERSON] ніхто не відкрив, у зв`язку з чим було складено акт про неможливість вручення трудової книжки від 01.11.2018року. [PERSON] та її представники не звертались про одержання трудової книжки. Про звільнення позивач була проінформована належним чином, порушень не допущено . Відпустка не надається протягом непрацездатності, а переноситься на інший період, тобто після закінчення періоду непрацездатності. У випадку закінчення періоду непрацездатності [PERSON] мала б надати лист непрацездатності з відміткою «стати до роботи», проте такі документ було надано, документів про закінчення періоду непрацездатності не надавала, права позивача на відпустку не порушено. Компенсація за невикористану відпустку (17 днів) виплачена в повному обсязі при звільненні. Ухвалою суду від 6.12.2018 року відкрито провадження у справі за правилами позовного (спрощеного) провадження . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлено, що з 13.01.2014р. позивачка працювала на посаді лікаря терапевта дільничної амбулаторії № 1 філії №2. Наказом № 194-к від 30.10.2018р. була звільнена на підставі п.5 ст.40 КЗпП України з 1.11.28р. у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Відповідно до ст. 40 п.5 Кодексу законів про працю України (КЗпПУ), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної організації (профспілкового представника) допускається, якщо первинна профспілкова організація відсутня. Керівник приймає рішення про звільнення на підставі запису у табелі обліку робочого часу, листків непрацездатності та службової записки начальника відділу. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотиримісячного строку. Відсутність на робочому місці протягом чотирьох місяців обов`язково повинна бути підтверджена наявністю листків непрацездатності, у разі їх відсутності підставою звільнення буде п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул. Звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок. Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку (ВССУ, справа N 6-12110св15, 17.06.15 р.) Встановлено, що позивач безперервно не зявлялась на роботу з 10.04.2018 р по 31.08.2018р., що підтверджується лікарняними Серія АДІ 076541 з 10.04.18р. по 07.05.18р., Серія АДІ 078138 з 08.05.18р. по 22.05.18р. , Серія АДІ 547276 з 23.05.18р. по 04.07.18 р., Серія АДІ 035582 з 05.07.18 р.по 07.08.18 р. Листом КМКЛ №2 від 18.09.2018р №968 за підписом головного лікаря підтверджується, що лист непрацездатності сер : - АДІ 035582 видано з 05.07.18р. по 31.08.2018р. Позивач не заперечує факт своєї тимчасової непрацездатності з 10.04.2018 року по 31.08.18 року Відповідно до ст. 82 ЦПКУ обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. При таких обставинах суд приходить до висновку , що відповідач мав документи і відомості про безперервну тимчасову непрацездатність [PERSON] з 10.04.2018 року по 31.08.2018 року , що значно більше 4 місяців визначених п. 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. При таких обставинах суд приходить до висновку , що відповідач мав документи і відомості про безперервну тимчасову непрацездатність [PERSON] з 10.04.2018 року по 31.08.2018 року , що значно більше 4 місяців визначених п. 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України. Після звільнення [PERSON] відповідачем було здійснено розрахунок та їй було направлено поштою копію наказу про звільнення, з заявою про видачу трудової книжки вона не зверталась. Тому відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників відповідачем трудова книжка не направлялась поштою. Питання надання відпусток регулюються Законом України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96-ВР та окремими положеннями Кодексу законів про працю України.Зокрема, статтею 10 Закону «Про відпустки» та статтею 79 КЗпП України. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Враховуючи вимоги законодавства відпустка не надається протягом непрацездатності, а переноситься на інший період, тобто після закінчення періоду непрацездатності. Якщо працівник (за погодженням із роботодавцем) бажає піти у щорічну відпустку в інший, ніж обумовлено графіком відпусток, час або взяти лише частину щорічної основної відпустки, він має обов`язково подати відповідну заяву на ім`я керівника підприємства. Встановлено що, позивачка в заяві від 31.08.18р. підтвердила неможливість реалізувати свою попередню заяву від 08.08.18р. про надання відпустки через хворобу. Отже, позивач не скористатись відпусткою у встановлені графіком відпусток терміни через хворобу і більше роботі взагалі не з`являлася. Документів про закінчення періоду непрацездатності не надавала відповідачу, з заявою про надання відпустки не зверталась, тому твердження про порушення її прав суд вважає безпідставними. Враховуючи вшцевикладене, вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки не встановлено порушень прав позивачки при звільненні.

Outcome: dismissed