Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, мотивуючи тим, що 17.03.2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під № 1976 яким стягнуто з позивача грошові кошти у сумі 26450,07 грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 8007,78 грн., залишок заборгованості за відсотками - 13 125,62 грн., пеня та комісія - 1200,00 грн., штраф 1116,67 грн., витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 3000,00 грн. Про вчинення вказаного виконавчого напису позивачу нічого відомо не було, про його існування, як про сам борг перед банком, він дізнався після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Жодних вимог або претензій про наявність заборгованості та про її погашення не отримував. Заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» він не має. 28.07.2017 року позивач отримав постанову Центрального ВДВС м. Вінниці Головного ТУЮ у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпровського нотаріального округу від 17.03.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1976, про стягнення з нього коштів на користь ПАТ КБ «Приватбанк». Позивач вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса від 17.03.2017 року вчинений упереджено, з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Постанови КМУ №1172 від 29.06.1999 року. На підставі вищевказаного позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та інтересів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись при цьому на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» Ткач Ю.А., в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, пояснив, що не погоджується із позицією позивача щодо наявності спору про заборгованість, оскільки нотаріусу було подано повний та виключний перелік документів, передбачений ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Переліком № 1172. Відповідно до положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, при цьому нотаріус не перевіряє безспірність заборгованості, а лише наявність документів, передбачених Переліком № 1172. Третя особа, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, а також надала до суду пояснення та заперечення в яких просить відмовити в задоволенні позову з підстав того, що відсутність документів, які підтверджують безспірність заборгованості не є підставою для скасування виконавчого напису нотаріуса, вважає, що вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, оскільки стягувачем було подано всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 17.03.2017 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна вчинила виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі під № 1976 яким стягнуто з позивача грошові кошти у сумі 26450,07 грн., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 8007,78 грн., залишок заборгованості за відсотками - 13 125,62 грн., пеня та комісія - 1200,00 грн., штраф 1116,67 грн., витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 3 000,00 грн. (а.с.3, 105). Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 17.07.2017 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису №1976 виданого 17.03.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а.с. 4). Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат»). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція щодо застосування положень ст. ст. 257, 261 ЦК України висловлена Верховним судом України у справах № 6-95цс14 та № 6-127цс14. Як встановлено судом, за кредитним договором від 13.12.2013 року, позивач отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії зі сплатою щомісячними платежами у погашення кредиту. Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в цілому - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Крім того, судом встановлено, що в виконавчому написі нотаріуса вказано, що строк за який проводиться стягнення починається з 13.12.2013 року по 09.02.2017 року та становить три роки один місяць двадцять сім днів (а.с. 3, 104), що суперечить ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Вчиняючи 17.03.2017 року виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги банку стосовно зобов'язань з погашення відсотків минуло більше трьох років загальної позовної давності, а по пені минуло більше одного року спеціальної давності. Із матеріалів виконавчого напису, наданих приватним нотаріусом в обґрунтування його заперечень вбачається, що, 20.02.2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» на адресу [PERSON], була направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 13.12.2013 року в сумі 23950,07 гривень - протягом 5-ти днів з дня отримання вимоги (а.с. 110-112). Позивач заперечує отримання вказаної вимоги та вказує, що про існування виконавчого напису він дізнався в ході виконання виконавчого напису. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що позивач отримав від банку досудову вимогу від 20.02.2017 року про усунення порушення із зазначенням у ній стислого змісту порушених зобов'язань, тим самим був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред'явленої до стягнення. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідачем досудові вимоги направлялись позивачу за адресою: [ADDRESS], в той час як з копії паспорта позивача серії [NUMBER], вбачається, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Отже нотаріусом не було перевірено факту отримання [PERSON] вимоги, за умови якого повинен вчинятися виконавчий напис. Згідно із п.п. 2.1., 2.2. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Пунктами 3.1., 3.5. Глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком № 1172. Пунктом 2 Переліку № 1172 передбачено вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин, яким передбачено, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. З матеріалів справи вбачається, що нотаріусу було надано для вчинення виконавчого напису: заяву - анкету [PERSON], розрахунок суми заборгованості, письмова вимога направлена [PERSON], 11.03.2017 року приватним нотаріусом, письмова вимога про усунення порушень від 20.02.2017 року направлена [PERSON] ПАТ «Приватбанк», довіреність видана представнику Балашову О.В. діяти від імені ПАТ «Приватбанк», витяг з Єдиного реєстру довіреностей та заява про вчинення виконавчого напису нотаріуса ( а.с.105-117). Проте, із вищезазначених документів, пред'явлених нотаріусу, на підставі яких останнім було вчинено оскаржувальний виконавчий напис, не вбачається, що кредитна заборгованість є дійсно безспірною. В свою чергу, виписка з рахунку боржника по суті не є випискою встановленої форми, а є розрахунком заборгованості тобто підтвердженням виконаних за день операцій та призначені для видачі або надсилання клієнтові (п. 5.6 Положення № 254). Більше того, як вже зазначалось вище, всупереч ст.88 Закону України «Про нотаріат», яка визначає, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Враховуючи наведене вище, нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис, та у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, а також суми пені, відсотків, зазначені у написі, є безспірними. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 640,00 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved