Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд розподілити спільне майно подружжя у вигляді боргу у розмірі 70000 грн. між [PERSON] та [PERSON]; виділити позивачу частину боргу у розмірі 33000 грн. з загальної суми боргу 70000 грн.; виділити відповідачу частину боргу у розмірі 37000 грн. з загальної суми боргу 70000 грн.; виділити у власність відповідача персональний комп'ютер, 2 шафи, 2 дивана; стягнути з відповідача на користь позивача частину судового збору у розмірі 360 грн. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували в шлюбі з 09.09.2008 року по 24.09.2013 рік, за час якого нами було набуто майно, а саме: шафи, персональний комп'ютер та 2 дивани, а також подружжям для спільного проживання було взято у борг за договором позики - 70 000 грн. Позивач вважає все вищезазначене майно, враховуючи борг, спільною сумісною власністю подружжя та просить розподілити його між сторонами. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Відповідач про час, дату та місце судового засідання неодноразово сповіщалась належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення, наявні в матеріалах справи, однак до суду не з'явилась. Заяв чи клопотань до суду не заявляла та не подавала. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, вважає позов позивача -таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Позивач стверджує, що вони з відповідачем перебували в шлюбі з 09.09.2008 року по 24.09.2013 рік. Під час якого з відповідачем було набуте майно, а саме : шафи, персональний комп'ютер, 2 дивани. Також у позивача та відповідача за період спільного проживання виник борг у розмірі 70 000 грн. на підставі договору позики, укладеного 24.09.2013 року між [PERSON] та [PERSON], копія якого наявна в матеріалах справи ( а.с.5). Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування,є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки длядругого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві сумісній власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1,3 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 369 Цивільного кодексу України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 63 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд звертає увагу на той факт, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач та відповідач дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, а також за матеріалів справи встановити неможливо який саме період часу вони були в шлюбі. Даний факт відомий лише зі слів представника позивача, нічим не підтверджений, в судовому засіданні представник позивача не надав копії свідоцтва про шлюб. Крім того в позові позивач зазначає, що шлюб розірвано 24.09.2013 року, договір позики укладено між [PERSON] та [PERSON] також 24.09.2013 року, тобто в день розірвання шлюбу. Представник позивача на вимогу суду надати оригінал договору позики від 24.09.2013 року відповів, що оригіналу ні в нього, ні в позивача немає,так як оригінал знаходиться в інших осіб. Також позивач не надав суду ніяких доказів щодо придбання шаф, диванів та комп'ютеру. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають істотне значення для даної справи,висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженнями в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed