Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третьої особи Довжанської сільської ради Дрогобицького району про усунення перешкод в користуванні майном . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником земельної ділянки, площею 0,1105 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 6 вересня 2012року. Земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, отриманого [PERSON] у власність 16 листопада 2004 р. на підставі договору дарування. По сусідству з ним у житловому будинку [ADDRESS] проживає відповідач [PERSON] Згідно вказаного Державного акту межа земельної ділянки позивача із земельною ділянкою відповідача проходить по лінії А-Г в конфігурації, позначеної на плані меж земельної ділянки точками 16,76м, 12,31 м, 31,50 м. Однак, коли [PERSON] вирішив побудувати паркан згідно визначених кадастровим планом земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], межових знаків по межі власної земельної ділянки, відповідач [PERSON] категорично не погоджувався щодо будівництва такого паркану по вказаній межі, так як він нібито близько 15 років вже відступив в добровільному порядку 0,5м для батька позивача і наміру більше відступати він не має, хоча акт погодження меж земельної ділянки під час приватизації ним підписаний добровільно. Відповідач погрожував розбити криницю, проклинав позивача та робітників, що працювали на спорудженні паркану, принижував честь та гідність, що призвело до моральних страждань позивача та матеріальних втрат, які полягали в тому, що стали непридатними до використання 16 мішків цементу та фарба. Оскільки мирним шляхом конфлікт з відповідачем залагодити не вдалося, [PERSON] звернувся із скаргою на дії відповідача до Довжанської Гірської сільської ради, якою у складі комісії з виїздом на місце був складений акт від 20.08.2015р. В судовому засіданні позивач вимоги підтримав, пояснив, що намагається за власний кошт побудувати паркан на межі його земельної ділянки та ділянки, яка перебуває в користуванні відповідача. Однак відповідач категорично не погоджується дати дозвіл на будівництво зазначеного паркану, хоча межі ними погоджені при приватизації позивачем земельної ділянки. Тому просить зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні власною земельною ділянкою та стягнути в його користь завдані матеріальні збитки в сумі 1400гривень та моральну шкоду в розмірі 5000гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав суду аналогічні вищевикладеному пояснення. Відповідач та його представник в судовому засіданні позову не визнали, пояснили, що [PERSON] є власником житлового будинку та земельна ділянка для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS], площею - 0, 23 га згідно погосподарської книги є в користуванні відповідача з 1991 року по теперішній час. Вищевказана земельна ділянка є повністю огороджена і старий паркан є власністю відповідача, зносити його він бажання не має, тому не заперечує проти встановлення позивачем паркану по межі земельної ділянки, однак дозволу на знаття старого паркану та перенесення цегли з-під нього не дасть. Також пояснили, що позивачем в підтвердження вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди не надано жодних доказів завдання такої . Тому в позові просили відмовити за безпідставністю вимог. Представник третьої особи Довжанської сільської ради в судовому засіданні пояснив, що у сторін дійсно існує конфлікт з приводу встановлення позивачем паркану на межі земельних ділянок, про що було складено у складі комісії з виїздом на місце акт від 20.08.2015року. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] від 6 вересня 2012року серії [NUMBER] власником зазначеної земельної ділянки є [PERSON] (а.с.9). Дана ділянка межує з земельною ділянкою, що належить на праві користування відповідачу [PERSON] та знаходиться по [ADDRESS](а.с.40). Межа земельної ділянки позивача із земельною ділянкою відповідача проходить по лінії А-Г в конфігурації, позначеної на плані меж земельної ділянки точками 16,76м, 12,31 м, 31,50 м. Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Як вбачається з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено з акту від 20.08.2015р. , складеного комісією на підставі заяви [PERSON], позивач вирішив побудувати паркан згідно визначених кадастровим планом земельної ділянки межових знаків по межі власної земельної ділянки, однак відповідач [PERSON] категорично заперечує проти будівництва зазначеного паркану.(а.с.10). Як пояснили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] відповідач [PERSON] дійсно чинив перешкоди у будівництві паркану по межі земельної ділянки позивача, забороняв проводити таке, погрожував. Оскільки судом достовірно встановлено той факт , що відповідач чинить перешкоди позивачу у будівництві паркану по межі власної земельної ділянки, а отже чиняться перешкоди в користуванні такою, тому суд в цій частині вимоги задовільняє. Щодо вимог позивача про стягнення матеріальних збитків , завданих у зв»язку з зіпсуттям будівельних матеріалів, а саме цементу та фарби, то позивачем в підтвердження зазначених вимог представлений товарний чек(а.с.17) на придбання таких, однак жодних доказів того, що такі матеріали були зіпсуті, а також того, що між їх зіпсуттям та діями відповідача існує причинно-наслідковий зв»язок, позивачем суду не представлені. Тому в задоволенні цієї частини вимог суд відмовляє. Щодо вимог про стягненняморальної шкоди в розмірі 5 тисяч гривень, завданої неправомірними діями відповідача, то на думку суду, така також не підлягає до задоволення. Згідно вимог ст. 1166 ЦК України , майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи , відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23, ст. 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина 2 ст. 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 р. № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Однак позивачем не доведений факт заподіяння йому будь-яких матеріальних збитків, не визначено розмір матеріальної шкоди, не представлено суду доказів завдання такої , також не доведено завдання моральних страждань неправомірними діями відповідача, не доведено причинного зв»язку між діями відповідача та спричиненням фізичних і моральних страждань, також не наведено жодних доказів у чому полягає та чим саме керувався позивач визнаючи розмір морального відшкодування. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. пропорційно задоволених позовних вимог. З врахуванням наведеного та

Outcome: partial