Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Держгеокадастру у Харківській області, [PERSON] районної державної адміністрації Харківської області, [PERSON] сільської ради Лозівського району Харківської області про визнання права власності на земельну частку (пай), посилаючись на те, що він з 15.09.1987 року по 17.04.1996 року був членом колективного господарства імені Пархоменко Лозівського району, Харківської області. 17.04.1996 року він був переведений з КСП ім. Пархоменко в Управління магістральних газопроводів. На даний час йому стало відомо, що він має право на земельну частку (пай), оскільки він значиться у списку громадян членів КСП ім. Пархоменко, додатку до Державного акту на право колективної власності на землю серії ХР-20-00-000519. Тому просить визнати за ним право на земельну частку (пай), розміром 9,8 га у резервному фонді земель [PERSON] сільської ради Лозівського району Харківської області. Позивач в судове засідання не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду свою заяву в якій просив слухати дану цивільну справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі документів, які є в матеріалах цивільної справи. Представник відповідача [PERSON] Управління Держгеокадастру в Харківській області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду свою заяву в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу за відсутності представника з урахування наданих письмових заперечень. Так, представником відповідача в запереченнях на позовну заяву зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, так як з часу видачі державного акту на право колективної власності пройшло понад 20 років і лише у 2016 році позивач вказує на порушення його права на отримання земельної частки (паю). Тому вважає, що вимоги позивача є непереконливими, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Харківської області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу у відсутності представника, заперечував проти задоволення позовних вимог з урахування наданих письмових заперечень. Так, представником відповідача в запереченнях на позовну заяву зазначено, що позивач на дату отримання КСП ім. Пархоменко державного акту та передачу землі в колективну власність 15.12.1996 року вже не являвся його членом, так як був звільнений з членів КСП ім. Пархоменко в квітні 1996 року. Проте, позивач в позові зазначив, що він включений до списку осіб, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю КСП ім. Пархоменко серії ХР-20-00-000519, але сам факт членства у КСП до отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки (паю). Крім цього зазначив, що позивач з заявою про виділення земельної ділянки (паю) до органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування не звертався, а тому вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Лозівського району, Харківської області в судове засідання не зявився, але надавав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Позивач сам вибирає, який позов предявити до суду, і саме позивач обирає, до кого предявити свій позов. Заміна неналежного відповідача у відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України передбачена лише за клопотанням позивача. Саме позивачу законодавець надав право заявлення такого клопотання. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач, починаючи з 15 вересня 1987 року по 17 квітня 1996 року працював у колгоспі ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області, що підтверджується копією трудової книжки серія УКР № 2124786. Згідно протоколу загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу за 1990 рік № 6 від 22 червня 1990 року позивач був прийнятий в члени колгоспу імені «Пархоменко» с. Надеждівка [PERSON] сільської ради Лозівського району Харківської області, що підтверджується архівною довідкою [PERSON] районної державної адміністрації Харківської області за 01-40 від 03.03.2016 року. 17 квітня 1996 року [PERSON] був звільнений з колгоспу ім. Пархоменко, с. Надеждівка, Лозівського району Харківської області на підставі протоколу № 4 від 16.04.1996 року загальних зборів членів колгоспу імені «Пархоменко», що підтверджується копією трудової книжки серія УКР № 2124786. Державний акт на право колективної власності на землю по КСП ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області серії ХР-20-00-000519 було отримано 15.12.1996 року. Даний Державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 15 грудня 1996 року за № 15. Розмір земельної частки (паю) по КСП складає 9,8 умовних кадастрових гектарах, [PERSON] в списках додатках до державного акту на право колективної власності на землю по КСП ім. Пархоменко значиться за № 24, але сертифікат на право на земельну частку (пай) йому не видавався, що вбачається з довідки Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Харківської області № 29-20.04-0.4-3804/2-16 від 25.11.2016 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач станом на 15 грудня 1996 року значився під № 24, а тому має право на отримання у приватну власність земельної частки (паю). Так, станом на час звернення позивача до суду рішення загальних зборів уповноважених членів КСП ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області від 12 грудня 2015 року стосовно виділення [PERSON] земельної частки (паю) не відмінено, не змінено і має законну силу. Строк позовної давності для його виконання не встановлено, окрім того, приватизація землі в Україні не завершена. Крім цього, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що позивач був членом КСП ім. Пархоменко Лозівського району Харківської області та був звільнений з членів колгоспу в квітні 1996 року. Також зазначили, що приватизація землі відбувалася в 1995 році коли позивач ще був членом колгоспу. Комісія в сільській раді з приводу приватизації не створювалася, списки громадян, які мають право на отримання земельної ділянки не вивішувалися, нікому нічого не розяснювалося, а тому багато людей залишилися без земельних ділянок. Позивач лише на початку 2016 року дізнався про можливість звернутися до суду з приводу вирішення питання щодо виділення земельної ділянки. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення обєктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З вищевказаного суд робить висновок, що на момент отримання КСП імені Пархоменко Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП позивач мав право на земельну частку (пай). Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю. Згідно п. «а» частини 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва Пунктом «б» частини 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв);\~\~ приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. У відповідності до п. «а» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Твердження представника відповідача [PERSON] Держгеокадастру у Харківській області, викладені в запереченнях проти позову, щодо спливу строку позовної давності, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи позивач лише в лютому 2016 року дізнався від односельця про розгляд його справи в суді щодо спору про виділ земельної ділянки (паю), а тому з цього часу йому стало відомо щодо наявності законодавства, яке регулює подібні правовідносини та про його право на земельну ділянку (пай). З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин, тому суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, в звязку з чим він не мав можливості захистити своє порушене право. Тому доводи представника відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач надав належні та допустимі докази того, що не виділення земельної частки (паю) у відповідності до Державного акту на право колективної власності на землю від 15.12.1996 року в списках додатках до якого він значиться за № 24 є порушенням його конституційних прав, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved