Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за насутпними підставами. Так, позивач вказує, що 17.12.2014 року між ним та відповідачкою було укладено жоговір позики, згідно до якого відповідачка отримала у відповідача у борг грошову суму 250000 гривень. Після підписання договору сторонами було складено заяву, згідно до якої відповідачка підтвердила факт отримання нею вказаної грошової суми від позивача. І договір, і заява були нотаріально посвідчені. Згідно до умов вказаного договору, він є безпроцентним, а повернення суми позики має бути здійнений відповідачкою протягом тридцяти днів з моменту отримання нею письмової або усної вимоги від позивача. Як зазначає позивач, протягом 2020 року він неодноразово усно звертався до відповідачки з проханням повернути борг, а 14.01.2021 року позивачем було направлено відповідачці письмову вимогу про повернення суми за договором позики, цю вимогу відповідачка отримала 21.01.2021 року, проте, протягом 30 наступних днів грошові кошти позивачеві не повернула. З огляду на наведене, позивач просить стягнути з відповідачки на його користь грошову суму 250000 гривень за договором позики від 17.12.2014 року. Відповідачкою було надано відзив на позовну заяву, у якому вона позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що грошові кошти від позивача не отримувала, на підтвердження своїх доводів позивачем не надано доказів отримання нею грошей (а саме - розписки), а наявність договору позики не може свідчити про наявність між нею та позивачем відповідних правовідносин. Враховуючи наведене, відповідачка вважає, що не доведено факт порушення прав позивача, тому підстав для задоволення позову немає. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає, зазначаючи, що факт передання грошових коштів за договором позивачем відповідачці належним чином підтверджується заявою від 17.12.2014 року, підписаною відповідачкою та посвідченою нотаріусом. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що факт передання грошей позивачем відповідачці не підтверджено розпискою. Також представник посилається на те, що відповідачка декілька разів перебувала на лікуванні з приводу психічного захворювання, тому підлягає сумніву те, що вона усвідомлювала значення своїх дій, підписуючи договір позики та заяву 17.12.2014 року. В обгрунтування своїх доводів представник відповідачки також посилається на те, що 17.12.2014 року відповідачкою також було складено заповіт на користь позивача, хоча позивач не є її родичем, а у відповідачки є рідний син. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріала справи, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 17.12.2014 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого позивач передає відповідачці у борг грошову суму 250000 гривень, яку остання зобов`яується повернути протягом 30 днів з моменту пред`явленя позивачем вимоги щодо повернення боргу (а.с. 7). Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Уколовим С.А. У цей же день відповідачкою складено заяву, якою вона стверджує, що отримала від позивача грошові кошти у сумі 250000 гривень, згідно укладеного між ними договору позики (а.с. 8). Справжність підпису відповідачки, її особу та дієздатність засвідчено приватним нотаріусом Уколовим С.А. 14.01.2021 року позивачем відповідачці було направлено письмову вимогу про повернення суми боргу (а.с. 9). Вказану вимогу, згідно до наданої копії поштового повідомлення, відповіадчка отримала 21.01.2021 року (а.с. 10). Проте, борг позивачеві повернуто не було. Ці факти сторонами не оспорюються у судовому засідані та вважаються судом достовірно встановленими. Проте, представник відповідача вважає, що підписання відповідачкою заяви (а.с. 8) не може бути доказом отримання нею від позивача грошових коштів. На думку суду, з такими доводами сторони відповідача погодитися неможна, виходячи з наступного. Згідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, законодавцем чітко визначено складові правовідносин позики. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена як розписка, так і інший документ. Жодних заборон щодо надання на підтвердження укладення договору позики заяви у законодавстві не мається. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Умова про зобов`язання повернути суму позики та строк повернення зазначено у укладеному між позивачем та відпровідачкою договорі позики від 17.12.2014 року. Викладене цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.02.2020 року по справі №756/12238/16-ц, на яку посилається представник відповідачки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні було встановлено наявність між сторонами правовідносин з приводу грошової позики, досягнуто згоди по всім суттєвим умовам договору та стороною позича належним чином підтверджено факт отримання грошових коштів за договором відповіадчкою від позивача. Доводи ж сторони відповідача про те, що підтвердженням отримання грошових коштів за договором позики є виключно розписка і не може бути інший документ, суд вважає хибними. З приводу посилань представника відповідачки на те, що відповідачка декілька разів перебувала на лікуванні з приводу психічного захворювання, тому є сумніви у тому, що вона усвідомлювала значення своїх дій під час підписання договору позики, то, на думку суду, ці посилання не базуються на фактах, оскільки немає жодних доказів того, що відповідачка страждає на тяжке психічне захворювання, вона не визнана недієздатною особою і не обмежена у дієздатності. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги цілком законні і обгрунтовані, тому підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved