Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання його добросовісним набувачем автомобіля Mersedes-Benz S 350, 1013 року випуску, номер кузову WDD2210261A486718, придбаного згідно довідки-рахунку №ААВ56598 від 20.08.2013 року, зареєстрованого 20.08.2013 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 161674 у м.Києві, реєстраційний номер [NUMBER], зняти арешт та визнати за ним право власності на вказаний, та зобовязати Регіональний сервісний центр у м.Одесі поновити реєстрацію за ним транспортного засобу - автомобіля марки Mersedes-Benz S 350, 1013 року випуску, номер кузову WDD2210261A486718, придбаного згідно довідки-рахунку №ААВ56598 від 20.08.2013 року, зареєстрованого 20.08.2013 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 161674 у м.Києві, реєстраційний номер [NUMBER]. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 20.08.2013 року він придбав автомобіль Mersedes-Benz S 350, 1013 року випуску, номер кузову WDD2210261A486718, згідно довідки-рахунку №ААВ56598 від 20.08.2013 року, що до цього був зареєстрований за відповідачем [PERSON]. Зазначений автомобіль був придбаний у автомобільному салоні м. Києва 20.08.2013 року згідно із довідкою-рахунком, на підставі якої було видане свідоцтво про реєстрацію САТ161674 у м.Києві 20.08.2013 року. Разом з тим, 14.04.2016 року реєстрація зазначеного автомобіля була скасована на підставі листа старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Волинської області юриста 2 класу [PERSON] від 20.03.2014 р. №06/1-250вих.14 та висновку УДАІ ГУМВС України у м. Києві від 28.04 2015 року. Також позивач зазначив, що за листом прокуратури Волинської області вих.№06/1-165 від 26.02.2014 року ВРЕР з обслуговування м.Луцька, Луцького, Рожищенського, Ківерцівського, Ма'невицького районів МВС України року 05.03.2014 року накладено обмеження, арешт, заборону на відчуження автомобіля. Посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем та автомобіль був ним придбаний з додержанням норм закону, сплачено усі податки та необхідні платежі, а до використання документів при первинній реєстрації транспортного засобу та недбалості митних органів, які подали різні декларації, ніякого відношення не має та не є будь-якою стороною або іншим учасником у кримінальному провадженні, яке вже більш двох років триває, позивач вважає дії щодо скасування реєстрації його автомобіля Mersedes-Benz S 350, 1013 року випуску, номер кузову WDD2210261A486718, придбаного згідно довідки-рахунку №ААВ56598 від 20.08.2013 року, зареєстрованого 20.08.2013 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САТ 161674 у м.Києві, реєстраційний номер [NUMBER], незаконними та такими, що порушують його права власника. У судове засідання позивач подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, погодившись на ухвалення заочного рішення, надавши повідомлення про направлення судових повісток та матеріалів справи відповідачам. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно повідомлені у встановленому законом порядку. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 20.08.2013 року позивач придбав автомобіль Mersedes-Benz S 350, 1013 року випуску, номер кузову WDD2210261A486718, згідно довідки-рахунку №ААВ56598 від 20.08.2013 року, зазначений автомобіль був придбаний у автомобільному салоні м.Києва згідно із довідкою-рахунком від 20.08.2013 року, на підставі якої було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САТ161674 у м.Києві 20.08.2013 року. До цього спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем [PERSON]. 14.04.2016 року реєстрація зазначеного автомобіля була скасована на підставі листа старшого прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Волинської області юриста 2 класу [PERSON] від 20.03.2014 р. №06/1-250 вих.14 та висновку УДАІ ГУМВС України у м.Києві від 28.04 2015 року. Згідно листа прокуратури Волинської області вих.№06/1-165 від 26.02.2014 року ВРЕР з обслуговування м.Луцька, Луцького, Рожищенського, Ківерцівського, Ма'невицького районів МВС України року, 05.03.2014 року було накладено обмеження, арешт, заборону на відчуження автомобіля. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст.202-205, 316, 317, 319, 321, 328, 639, 655 ЦК України та Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 205 даного кодексу передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Крім того, відповідно до ст.639 Цивільного Кодексу України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює \~відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Транспортний засіб є рухомою річчю (майном), право власності на таке майно набувається на підставі правочинів. Договір купівлі-продажу транспортного засобу як правочин опосередковує перехід транспортного засобу як майна у власність. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Договір купівлі-продажу є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин, зокрема, має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.4, 5 ст.203 ЦК України). Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, купівля-продаж як двосторонній правочин є погоджена дія двох (трьох) осіб на припинення і, відповідно, набуття цивільного права власності на транспортний засіб та цивільного обовязку, обумовленого цим правом. Вказаним автомобілем позивач безперешкодно користувався, однак на даний момент має перешкоди у можливості як користування своїм майном так і відчуження, оскільки скасування реєстрації належного йому транспортного засобу унеможливлює використання його за призначенням. За таких обставин є підстави вважати, що сторони вчинили правочин купівлі-продажу транспортного засобу з реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до абзацу 3 пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до п.8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету міністрів України 7 вересня 1998 року №1388, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі рішення суду про визнання права власності на транспортні засоби за фізичними або юридичними особами. Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК\~України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.\~ У розумінні положень статті 388 ЦК України, добросовісним є набувач, який придбав майно за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. У даному випадку положення ст.388 ЦК України не дають права витребувати це майно від набувача. Таким чином, у відповідності до вимог ст.ст.330, 388 ЦК України, право власності на майно, яке відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст.391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо, крім іншого, це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним (власником) документа , який засвідчує його право власності. З приводу знаяття арешту із зазначеного автомобіля, накладеного в межах кримінального провадження, до якого позивач жодного відношення не має, суд виходить з наступного. Верховний Суд України на засіданні судової палати у цивільних справах 15 травня 2013 року розглянув справу №6-26 цс 13, предметом якої був спір за правом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого вимоги особи, що грунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання правочину таким, що відбувся, та визнання права власності є законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин, вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, будь-які претензії з приводу несплати у повному обсязі митних платежів чи оплат до пенсійного фонду України, до нього відношення не мають та мають вирішуватись у межах кримінального провадження та стягуватись з винних осіб. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, враховуючи, що позивачем при зверненні до суду оплата не здійснювалась, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 640 гривень 00 копійок за кожну вимогу, тобто 1920 гривень 00 копійок.

Outcome: approved