Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що з 11 серпня1985 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 06 травня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу у березні 2001 року за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 2001 року було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності - трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартість якої становила 32200,00 грн. Зазначає, що оригінал договору купівлі-продажу від 22 березня 2001 року знаходиться у відповідача. Відповідно до заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.09.2015 р., позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] такою, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити у власність [PERSON] та [PERSON] по ? частині зазначеної квартири та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у розмірі 3654 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному. Просив позов задовольнити за викладених в ньому обставин. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, зазначив, що дійсно відповідач з позивачем проживали в зареєстрованому шлюбі з 11.08.1985 р. по 06.05.2014 р. Пояснив, що на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2001 р. відповідачкою [PERSON] було набуто у приватну власність майно, а саме була придбана квартира [ADDRESS] про що вказано у Договорі купівлі-продажу - «Покупець купила квартину [ADDRESS]». Вважає, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу від 22.03.2001 р. державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. відбулось без отримання згоди, яка є необхідною при придбанні майна за спільні кошти подружжя, а саме без згоди [PERSON] Представник відповідача просив визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідач, представник відповідача та представник третьої особи ПАТ «Ерде Банк» в судове засідання 05.12.2017 р. не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.08.1985 р. між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Будеївської сільської ради Кодимського району Одеської області. 06.05.2014 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №143. Судом встановлено, що в період шлюбу, відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 22.03.2001 р. Відповідно до п.5 вказаного Договору продаж вчинено за 32200 грн. Договір купівлі-продажу від 22.03.2001 р. посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, власником спірного нерухомого майна є відповідач по справі [PERSON] 18.07.2007 р. між ВАТ «РД Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ерде Банк» та позивачем [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії, за умовами якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію та надає кредит у межах ліміту кредитної лінії, що становить 85000 доларів США. Згідно п. 2.2. Договору забезпеченням зобов'язань Позичальника за цим Договором є іпотека житлового приміщення майнового Поручителя - 3-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. 15.08.2007 р. ВАТ «Ерде Банк» та [PERSON] уклали нотаріально посвідчений Договір іпотеки, предметом якого є передача в іпотеку квартири [ADDRESS] в якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Договором кредитної лінії від 18.07.2007 р. 15.05.2009 р. приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т.А. вчинила виконавчий напис №1232 про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири [ADDRESS] за рахунок коштів отриманих від реалізації квартири запропоновано задовольнити вимоги ВАТ «Ерде Банк» у розмірі простроченої заборгованості 933758, 24 грн. Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна на квартиру [ADDRESS] накладено заборону на нерухоме майно Приватним нотаріусом Селіверстов В.О. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2012 р. у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Ерде Банк», треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.06.2012 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18.01.2012 р. скасовано. Ухвалено нове рішення, відповідно до якого позов [PERSON] до ПАТ «Ерде Банк», треті особи: [PERSON], приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Воробйова Т.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Мльченко О.В. від 28.09.2015 р. по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночо-будівельної експертизи від 24.02.2017 р. №19341/15-43 встановлено дійсну (ринкову) вартість трикімнатної квартири [ADDRESS], яка станом на дату оцінки - 21.02.2017 р., складає 1584611,00 грн. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями статті 65 СК України. Так, статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 30 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно вимог ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до вимог ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. П.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» , передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У даному випадку квартиру сторони придбали у період перебування у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти для задовольнити потреби сім'ї в житловому приміщенні. Оскільки суд встановив, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо розміру часток в спільному сумісному майні немає, шлюбний договір не укладався. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову. В частині задоволення вимоги позивача щодо визнання квартири [ADDRESS] такою, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності суд відмовляє, у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду обрав неналежний спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені нею судові витрати у розмірі 3654 грн.

Outcome: partial