Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], його батькові [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 02500 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області. Також згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 02500 га, кадастровий номер: [NUMBER], що розташована в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області. 18 листопаду 2014 року батько позивача помер. За життя 04 жовтня 2014 року батько склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачеві. 04 лютого 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у цивільній справі № 175/171/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності було прийнято заочне рішення, яким вирішено позов задовольнити в повному обсязі, визнано дійсною угоду купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої у с Попове Синельниківського району Дніпропетровської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: [NUMBER], та земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області, цільове визначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER], укладену 19 червня 2012 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем. Також було припинено право власності [PERSON] на зазначені земельні ділянки. Зазначене рішення ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року скасовано, а 13 жовтня 2017 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. Отже, вищезазначені земельні ділянки вибули із володіння [PERSON] не з його волі. В подальшому [PERSON] відчужив вищевказані земельні ділянки шляхом укладення 25 травня 2017 року договорів купівлі-продажу, на підставі яких [PERSON] придбала вказані земельні ділянки. Договори посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. Позивач посилається на вимоги ст.330, 388 ЦК України, вважає, що вказані земельні ділянки вибули з його володіння не з його волі, тому повинні бути йому повернені. Просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька на вказані земельні ділянки та витребувати земельні ділянки з незаконного володіння. Відповідач [PERSON] надала суду заперечення проти позову, де зазначила, що 19 червня 2012 рпоку між [PERSON] і [PERSON] уклали попередній договір, на підставі якого [PERSON] продав [PERSON] зазначені земельні ділянки. Даний договір не був нотаріально посвідчений, однак земельні ділянки перейшли у володіння [PERSON] за вільною волею власника. При цьому [PERSON] отримав від [PERSON] авансовий платіж в розмірі 25000,00 грн. і домовилися, що основний договір між ними буде укладений після сплати [PERSON] ще 25000,00 грн. 22 вересня 2012 року [PERSON] видав [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність з правом відчуження належних йому земельних ділянок. На підставі даної довіреності 01 жовтня 2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] у простій письмовій формі договір купівлі-продажу земельних ділянок та отримав від [PERSON] грошову суму 50000,00 грн. На наступний день (02 жовтня 2012 року) [PERSON] після отримання зазначеної грошової суми від [PERSON] з власної волі особисто передав обидві земельні ділянки у власність та володіння [PERSON] Відповідач вважає, що, оскільки спірні земельні ділянки вибули з володіння власника з його волі, витребувати у неї ці земельні ділянки не можливо. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з такими позовними вимогами, оскільки за життя його батько [PERSON] ніколи не звертався до суду з позовом про витребування майна, тому відлік позовної давності почався з 02 жовтня 2012 року. Позивач [PERSON] є правонаступником свого батька і достеменно знав про те, що з 02 жовтня 2012 року його батько продав вищезазначені земельні ділянки. Також позивач зазначає, що судове рішення не є правочином, позивач не ставить у позові вимогу про визнання права власності на спадкове майно та визнання недійсним першого правочину, але лише після цього судом можливо задовольнити вимогу про витребування на користь позивача майна від добросовісного набувача, якби у його батька дійсно було відсутнє волевиявлення на продаж земельних ділянок. Посилається на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Лише у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову. Крім того, вважає, що оскільки позивач не зареєстрував за собою право власності на земельні ділянки, він не є власником зазначеного майна і не має права на його витребування. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що дійсно належні батькові земельні ділянки були передані в користування [PERSON], однак жодної домовленості з приводу продажу земельних ділянок між ними не було. Довіреність була оформлена на [PERSON], оскільки так було потрібно. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі і просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, доручивши представництво своїх інтересів представнику. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, підтримав письмові заперечення проти позову і просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що бачив як [PERSON] і [PERSON] зустрічалися і вели розмову з приводу начебто купівлі-продажу земельних ділянок. Він бачив, як [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти, а останній передав [PERSON] документи. Свідок [PERSON] дала показання, які аналогічні показанням свідка [PERSON] Судом під час судового розгляду справи по суті були оглянуті письмові докази по справі. Інших клопотань і заяв від учасників справи не надходило. Ухвалою суду від 24 жовтня 2017 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірні земельні ділянки. Також ухвалою суду від 27 листопада 2017 року було задоволено заяви представника позивача і представника відповідача та витребувані письмові докази по справі. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 02500 га, кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області. Також згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 02500 га, кадастровий номер: [NUMBER], що розташована в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області. Копією заповіту від 24 жовтня 2014 року [PERSON] заповів все своє майно [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Як вбачається з наданої суду копії заяви, 26 січня 2015 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON]. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, про що зазначено у ч.2 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено в ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. З ч.1 ст.1270 ЦК України вбачається, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Із вищезазначеного вбачається, що позивач [PERSON] у передбачений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON], у зв'язку він вважається таким, що прийняв спадщину, яка йому належить з дня смерті спадкодавця, тобто з [INFO]. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, позивач прийняв спадщину і має такі ж права, що належали і спадкодавцеві на момент його смерті, у тому числі і вимагати повернення належних спадкодавцеві земельних ділянок, у зв'язку з чим суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача про те, що позивач не зареєстрував за собою право власності на земельні ділянки та не має права на його витребування. Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України у справі №6-164цс12 від 23.01.2013 року, згідно якої з часу прийняття спадщини спадкоємцю до дня її реєстрації належать речові права, тобто право володіння і користування спадщиною, яке підлягає захисту в суді у разі його порушення. Як вбачається з матеріалів справи, 04 лютого 2016 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області у цивільній справі № 175/171/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності було прийнято заочне рішення, яким вирішено позов задовольнити в повному обсязі, визнано дійсною угоду купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої у с Попове Синельниківського району Дніпропетровської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: [NUMBER], та земельної ділянки, площею 0,2500 га, розташованої в с.Попове Синельниківського району Дніпропетровської області, цільове визначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: [NUMBER], укладену 19 червня 2012 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем. Право власності [PERSON] на зазначені земельні ділянки було припинено. На підставі судового рішення від 04 лютого 2016 року, в подальшому [PERSON] відчужив вищевказані земельні ділянки шляхом укладення 25 травня 2017 року договорів купівлі-продажу, на підставі яких [PERSON] придбала вказані земельні ділянки, про що свідчать копії наданих суду договорів, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Коваленко С.В. Зазначене судове рішення ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року скасовано, а 13 жовтня 2017 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області позовна заява [PERSON] залишена без розгляду, про що свідчать копії ухвал. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем вищезазначених земельних ділянок, оскільки на час їх придбання було чинним рішення Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року, на підставі якого батько позивача [PERSON] був позбавлений права власності на земельні ділянки. Однак, враховуючи вимоги п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, виходячи з того, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, є таким, що вибуло поза волею власника, суд вважає, що таке майно можливо витребувати на підставі ст.388 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного Суду України у справах №6-251цс15 від 24.06.2015 року та №6-1168цс15 від 02.09.2015 року. Посилання відповідача на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину і лише у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, суд вважає необґрунтованою. Згідно правових позицій Верховного Суду України в рішеннях у справах №6-53цс12 від 31.10.2012 року та №6-95цс13 від 18.09.2013 року уразі вибуття майна поза волею власника, останній має право просити суд визнати недійсним лише перший правочин, на підставі якого таке майно вибуло. Наступні правочини оспорюватися не можуть і належним способом захисту є віндикаційний позов, тобто витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зі змісту викладених правових позицій та норм цивільного кодексу України вбачається, що власник, який передав іншій особі майно у володіння, однак вказана особа незаконно таке майно відчужила, то відповідно у даному випадку належним способом захисту буде визнання у судовому порядку правочину про відчуження майна недійсним, оскільки відчужував майна під час укладення правочину не був належною стороною такого правочину внаслідок відсутності у нього права на його відчуження. В той же час, якщо в подальшому зазначене майно буде ще раз відчужене на підставі наступного правочину, укладеного між набувачем майна за первісним правочином та набувачем майна за наступним правочином, то у даному випадку ставити питання про визнання наступного правочину недійсним не можна, оскільки сторони правочину вже були належними. У даному випадку належним способом захисту буде витребування майна з чужого незаконного володіння. У даному випадку земельні ділянки вибули з власності батька позивача [PERSON] на підставі судового рішення, яким було визнано дійсним правочин, начебто укладений між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON], на підставі якого за [PERSON] було визнано право власності на земельні ділянки. Тобто зазначеним судовим рішенням було підтверджено факт вчинення між сторонами первісного правочину, на підставі якого в подальшому земельні ділянки були відчужені [PERSON], що повністю узгоджується з вищевикладеними правовими позиціями і суд вважає, що позивачем обрано належний спосіб захисту - витребування майна з чужого незаконного володіння. Необґрунтованими суд вважає і посилання відповідача на те, що за життя [PERSON] добровільно продав належні йому земельні ділянки [PERSON] Так, в матеріалах справи мається довіреність, посвідчена нотаріусом 22 вересня 2012 року, згідно якої [PERSON] уповноважив [PERSON] вчиняти будь-які дії з правом відчуження належних йому земельних ділянок. Також суду надано договір купівлі-продажу земельних ділянок, на підставі якого [PERSON] від імені [PERSON] начебто продав вказані земельні ділянки [PERSON] Однак, як було встановлено раніше, вказаний договір не був посвідчений нотаріально, не зареєстрований, вважається неукладеним, у зв'язку з чим не міг бути підставою для вчинення в подальшому наступного правочину з приводу реалізації нерухомого майна. Крім того, судом було встановлено, що вищезазначені земельні ділянки вибули з володіння власника поза його волею іншим шляхом на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване, тому, хоч відповідач [PERSON] і є добросовісним набувачем даного майна, однак позивач має право його витребувати на підставі ст.388 ЦК України. Посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності суд також вважає необґрунтованим. Так, відповідач зазначає, що за життя батько позивача ніколи не звертався до суду з позовом про витребування майна, тому відлік позовної давності почався з 02 жовтня 2012 року. Позивач [PERSON] є правонаступником свого батька і достеменно знав про те, що з 02 жовтня 2012 року його батько продав вищезазначені земельні ділянки. Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, оскільки вказаний договір купівлі-продажу земельних ділянок від 01 жовтня 2012 року не був нотаріально посвідчений та зареєстрований, відповідно не є укладеним, що свідчить про безпідставність посилання відповідача на те, що позивач знав про відчуження батьком цих земельних ділянок. Крім того, позивач даний факт заперечує, доказів тому, що позивач знав чи міг знати про відчуження земельних ділянок його батьком суду не надано. Судове рішення про визнання зазначеної угоди дійсною було ухвалено 04 лютого 2016 року, тоді як позивач звернувся до суду 06 жовтня 2017 року, що свідчить про факт його звернення до суду в межах строку позовної давності, передбаченого статтею 257 ЦК України. Отже, суд вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, встановленою, Права позивача порушені, за захистом яких останній звернувся до суду, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на вищезазначені земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом після смерті батька суд вважає передчасними і такими, що не підлягають задоволенню. Так, главою 89 ЦК України регулюється порядок оформлення права на спадщину. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виходячи зі змісту вказаної норми, суд приходить до висновку, що оформленням права на спадщину і видачею відповідних документів на неї є повноваженнями нотаріусів, а суд наділений повноваженнями захищати права спадкоємців у разі відмови нотаріусів від вчинення певних нотаріальних дій. Як зазначалося вище, позивач у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, тому вважається таким, що прийняла спадщину. Однак доказів його звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач суду не надав, жодних рішень нотаріуса з приводу оформлення спадщини також суду не надано, хоча після спливу шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця і до часу звернення позивача до суду з позовом пройшло більше одного року. Отже, оскільки у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено не було, до нотаріуса з відповідною заявою позивач не звертався, суд вважає, що на даний час права позивача щодо оформлення спадщини не порушені, будь-яких обставин, які б позбавляли позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса не існує, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є передчасними. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, понесені позивачем судові витрати по справі у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог, що складає 640,00 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial