Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з МОУ на свою користь 3% річних та суму інфляційних втрат від простроченої суми в розмірі 31987,62 грн. та моральну шкоду в сумі 100000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що п. 15 протоколу засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних з проходженням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 року №156 позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановленням групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2020 року визнано протиправним та скасовано п. 15 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 року №156 яким відмовлено позивачу в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено ІІ групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням висновків викладених у рішенні суду. В подальшому ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 08.09.2020 року відмовлено відповідачу у відкритті касаційного провадження. Кошти Міністерством оборони України були перераховані на картковий рахунок позивача 04.11.2020 року у розмірі 557364,27 грн. Вважає, що належна йому одноразова допомога була виплачена Міністерством оборони України з порушенням строків, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 625 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 16269,95 грн. та індекс інфляції в сумі 15717,67 грн. Також, внаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінює в сумі 100000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 04.12.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 09.02.2021 року від представника відповідача МОУ надійшов відзив на позовну заяву в якому він зазначив, що між позивачем та Міністерством оборони України зобов`язальних правовідносин не існувало, угода про призначення одноразової грошової допомоги між ними не укладалась, а тому законом не передбачено в даному випадку виплату на підставі ст. 625 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено яким діями чи бездіяльністю відповідача йому завдано моральну шкоду та причинно-наслідковий зв`язок між цим. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах України. 20.01.205 року під час участі в антитерористичній операції (АТО) на території Донецької та Луганської областей в ході виконання бойового завдання отримав поранення, після чого був в полоні. На підставі протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 29.09.2015 року №3569 встановлено, що травма контузія та поранення пов`язана із захистом Батьківщини. На підставі довідки серії АГ №0001826 від 19.10.2015 року про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, виданою ЦМСЕК 1 м. Києва на підставі акту огляду позивачу встановлено ступінь втрати особою професійної працездатності у відсотках - 20%. 15.10.2019 року під час огляду органами МСЕК позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності, внаслідок травми, контузії та поранення пов`язаних із захистом Батьківщини (довідка МСЕК серії АВ №1045972 від 15.10.2019 року). П. 15 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 року №156 позивачу відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги з підстав встановленням групи інвалідності понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. Не погоджуючись з рішенням Міністерства оборони України позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.05.2020 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2020 року, визнано протиправним та скасовано п. 15 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.11.2019 року №156 яким відмовлено позивачу в призначенні т а виплаті одноразової грошової допомоги. Зобов`язано Міністерство об оборони України призначити і виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому встановлено ІІ групу інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум та з урахуванням висновків викладених у рішенні суду. Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 08.09.2020 року відмовлено відповідачу у відкритті касаційного провадження. Встановлено, що Міністерством оборони України кошти було перераховано на картковий рахунок позивача 04.11.2020 року у розмірі 557364,27 грн. Позивач при зверненні до суду з даним позовом посилався на те, що внаслідок протиправних дій відповідача йому не була своєчасно виплачена одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності з часу протокольного рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.11.2019 року по дату фактичної виплати допомоги у повному обсязі 04.11.2020 року. Вважає, що з відповідача на його користь слід стягнути індекс інфляції та 3% річних за період з 15.11.2019 року по 04.11.2019 року в сумі 31987,62 грн., на що слід зазначити наступне. Заперечуючи проти позову, представник Міністерства оборони України звернув увагу суду на те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ЦК України щодо відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошових зобов`язань, передбачені ст. 625 ЦК України. З такими твердженнями Міністерства оборони України суд не погоджується з таких підстав. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.11.2018 р. у справі №750/5104/17. З урахуванням викладеного, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем за прострочення нарахування і виплати одноразової грошової допомоги. При цьому, суд враховує, що розрахунок наданий позивачем за період з 15.11.2019 року по 04.11.2019 року в сумі 31987,62 грн. є вірними, а отже може бути взятим судом при вирішенні даної справи по суті. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідач порушив зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 557364,27 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, а тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 15.11.2019 року по 04.11.2019 року в сумі 31987,62 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Статтею 4 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків (d) виключено зі сфери примусової праці. Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, призов на військову службу. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»). До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», № 691, Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції». Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України є органом військового управління, призначеним для виконання функцій з управління в межах його компетенції. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 10 Закону України «Про оборону України», стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункт перший Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року № 730). Діяльність Міністерства оборони України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку. Системний аналіз норм статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЦК України та ЦПК України свідчить про те, що процедура присудження та сплати відшкодування заподіяної військовослужбовцям моральної шкоди окремим законом не встановлена. Частиною другою статті 1167 ЦК України до підстав відповідальності за завдану моральну шкоду незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала належить випадки: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань. Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України. З матеріалів справи убачається, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності і він має право на пільги, встановлені законодавством України. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивач був позбавлений тривалий час не тільки пільг для учасника бойових дій, а й пільг для інвалідів, серед яких є і лікування, і оздоровлення, що завдано шкоду його здоров`ю, оскільки він став інвалідом. З огляду на це, відсутнья така складова цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача - дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, а тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України. Відповідно до ч.1 та п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Частина 6 ст. 141 ЦПК України передбачає, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн., так як позивач при зверненні до суду з позовною заявою звільнений від сплати судового збору на підставі закону.

Outcome: partial