Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання дійсним біржового контракту купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру. В обґрунтування вимог зазначив, що 09.04.1998 року між ним та відповідачами на Маріупольській універсальній товарній біржі був укладений договір-купівлі продажу квартири [ADDRESS]. 21.04.1998 року правочин було зареєстровано у БТІ м.Маріуполя. Між сторонами були виконані усі умови договору, позивач сплатив відповідачам суму обумовлену умовами договору. На цей час позивач позбавлений можливості провести державну реєстрацію права власності на квартиру, оскільки біржовий контракт не є підставою для такої реєстрації. Тому просить визнати договір дійсним та визнати за ним право власності на квартиру. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги наполягав на їх задоволенні у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час, місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли заяви про визнання позовних вимог та з проханням розглянути справу за їх відсутністю. Суд дослідивши матеріали справи у їх сукупності приходить до наступного. 09.04.1998 року, між позивачем та відповідачами на Маріупольській універсальній товарній біржі був укладений договір-купівлі продажу квартири [ADDRESS]. Зазначений контракт був зареєстрований у БТІ м. Маріуполя 21.04.1998 року. Між сторонами відбулося повне виконання договору, при цьому відповідачі одержали гроші за квартиру, а позивач користується спірною квартирою. При зверненні до суду, підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, позивач посилається на вимоги ст. 220 ЦК України. Враховуючи, що спірні відносини виникли до набрання законної сили Цивільного Кодексу України, тому слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угоди недійсними» зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) яка діяла на момент укладання угоди, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Як встановлено під час розгляду справи в судовому засіданні, згідно з діючим на той момент законодавством, до 05.10.2000 року була можлива купівля нерухомості та укладання договорів на біржі, з наступною реєстрацією в БТІ. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХП від 10.12.1991 року правочини, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак суд вважає, що положення Закону України «Про товарну біржу» є спеціальними щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальними щодо правил укладення цивільно-правових угод. Таким чином, при укладанні договору купівлі - продажу квартири на біржі мали бути застосовані положення ЦК УРСР, які є спеціальними для застосування до спірних правовідносин, ніж Закон України «Про товарну біржу», а тому укладений договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Разом з тим, ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні умови, за яких угода, що потребує нотаріального посвідчення, може бути визнана дійсною, закріплені у ч. 2 ст. 220 ЦК України. З огляду на положення ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачами в судовому засіданні не надано доказів ухилення відповідача, від нотаріального посвідчення укладеної угоди. За приписами ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд не приймає визнання відповідачами позову, оскільки це суперечить закону. Суд враховує той факт, що відповідачі визнали позов у повному обсязі про що надали заяву з зазначенням адреси проживання, що свідчить про те, що місце проживання останніх відоме. Позивачем при розгляді справи не доведено факту ухилення відповідачів від належного нотаріального оформлення договору купівлі-продажу, а також не надано жодного доказу, які б підтверджували підстави, що перешкоджають сторонам звернутися до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору. На підставі ч. 2 ст. 47, 227 ЦК України в редакції 1963 року, ст. 220, 640, 657 ЦК України,

Outcome: dismissed