Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповіднику про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 15.03.1976 перебувала у трудових відносинах із Національним Києво-Печерським історико- культурним заповідником (далі - Відповідач), де працювала на посаді інженера, а з 1990 року - старшого наукового співробітника відділу історії та археології. Під час роботи у заповіднику, у 1998 році після перенесення важкого струсу, отримала 2-гу групу інвалідності. Наказом Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 31.07.2017 №310-0 її було звільнено з посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу історії та археології, у зв`язку із закінченням дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Посилаючись на те, що підстави для її звільнення не відповідають фактичним обставинам та не грунтуються на нормах чинного законодавства, вважає, що вона підлягає поновленню на роботі. Ухвалою судді від 25.09.2017 у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядку та у визначений законодавством спосіб, підставою для його прийняття є закінчення строкового трудового договору. Крім того, зазначив, що у зв`язку із невиконанням позивачем роботи у відповідності до щорічних наукових планів відділу історії та археології та всієї наукової частини, що затверджувались науковою радою їй було відмовлено у продовженні терміну трудового договору. Посилаючись на п.3 абз.2 листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності «Щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» № 05-31-1137 від 06.08.2004, відповідно до якого, у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України видається наказ про його звільнення, але допомога до тимчасовій втраті працездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, вважає, що доводи позивача щодо незаконного її звільнення у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю є необґрунтованими, оскільки перебування працівника на лікарняному у зв`язку з хворобою на момент закінчення строку дії строкового трудового договору не є підставою для продовження трудових відносин, а лише спричиняє зобов`язання роботодавця перед працівником щодо виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності протягом перших п`яти днів хвороби. Зазначені обмеження щодо звільнення працівника під час хвороби застосовуються виключно у разі припинення трудових відносин з працівником з ініціативи роботодавця. Натомість, звільнення працівника у зв`язку з закінченням строку строкового трудового договору не є ініціативою роботодавця, а є лише наслідком спливу строку дії строкового трудового договору. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року №1618-IV у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15 грудня 2017 року, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 04.04.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач просила задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви з наступних підстав. В ході розгляду справи встановлено, що між відповідачем та позивачем 01.08.2013 було укладено контракт № 1 про прийняття [PERSON] на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного сектору історії Києво-Печерської Лаври науково-дослідного відділу історії Києво-Печерської Лаври та Заповідника наукової частини із строком дії до 31.07.2014. В свою чергу, п. 17 Контракту передбачає продовження або укладення на новий строк Контракту за згодою сторін. 01.08.2014 між відповідачем та [PERSON] було укладено Додаткову угоду № 1 до контракту № 1 від 01.08.2013, відповідно до п. 6 якої, вона набирає чинності з моменту її підписання Роботодавцем і Працівником та діє до 31.07.2017 включно. 01.08.2014 було видано наказ № 122-о «Про продовження терміну дії контракту [PERSON] » на підставі заяви [PERSON] від 18.06.2014 та додаткової угоди № 1 від 01.08.2014. На підставі заяви Позивача від 25.05.2015 наказом Відповідача, [PERSON] було переведено на посаду старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу історії та археології, з посадовим окладом 7935 гри. 00 коп. відповідно до штатного розпису, з 02.06.2015 по 31.07.2017 з внесенням відповідних змін до контракту від 01.08.2013 № 1 та додаткової угоди від 01.08.2014 № 1. 07.07.2017 Позивачем було подано заяву на ім`я Генерального директора відповідача - [PERSON] про продовження дії контракту № 1 від 01.08.2013 зі змінами та доповненнями у зв`язку з необхідністю продовження наукової роботи над темою розпочатого у попередні роки. Дана заява була зареєстрована відділом документообігу відповідача 17.07.2017 за вх. № 664. Відповідно до службової записки начальника науково-дослідного відділу історії та археології Крайнього К.К.: «На виконання доручення Генерального директора НКПІКЗ від 17.07.2017 вих. № 664 та заступника генерального директора з наукової роботи від 17.07.2017 відносно надання пропозицій щодо можливості продовження контракту між Національним Києво- Печерським історико-культурним заповідником та старшим науковим співробітником [PERSON] , довожу до Вашого відома, що робота, яку здійснює означена співробітниця з 2007 р. - поповнення каталогів документації з історії архітектурних пам`яток Києво-Печерської лаври та написання історичних довідок на об`єкти Заповідника, не має безпосереднього відношення до основних завдань відділу. Пропоную після закінчення дії контракту [PERSON] оголосити конкурс на заміщення вакантної посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу історії та археології, за результатами якого обрати кваліфікованого фахівця, найбільш підготовленого для науково-дослідної та архівної роботи відповідно до напрямів роботи відділу». Наказом Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника від 31.07.2017 №310-0 її було звільнено з посади старшого наукового співробітника науково-дослідного відділу історії та археології, у зв`язку із закінченням дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. З позовної заяви вбачається, що позивач не погоджується із таким звільненням, оскільки, вважає, що відповідачем порушено процедуру звільнення відповідно до вимог чинного законодавства. Проте суд не погоджується з вказаними твердженням позивача, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 2 ст. 23 КЗпП України передбачено можливість укладення трудового договору на будь-який строк, що встановлюється за погодженням сторін. Згідно з п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до положень ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Судом встановлено та зі змісту трудового договору, укладеного 01.08.2013 між [PERSON] та Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником, вбачається, що спірний трудовий договір укладений саме у формі контракту на певний період. Повідомленням від 26.05.2017 №04/28-15, позивача було повідомлено про закінчення терміну дії додаткової угоди від 02.06.2015 №2 до контракту №1 від 01.08.2013, а саме 31.07.2017, який був отриманий позивачем 31.05.2017. Крім того, згідно доводів позовної заяви, позивач була ознайомлена з наказом про звільнення і видано трудову книжку після виходу із лікарняного. Отже, позивач, був ознайомлений з всіма документами, які стосуються продовження строку його трудового договору та звільненням його з посади належним чином. Це означає, що трудовий договір з позивачем було припинено на підставі 2 ст. 36 КЗпП Украни - закінчення строку (пункт 2 статті 23), а отже посилання позивача на норми ст.. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст. 172 КЗпП України, до вказаних правовідносин не застосовуються. Посилання позивача на те, що в порушення трудового законодавства її звільнено в період тимчасової непрацездатності не є обґрунтованим, оскільки відповідно до вимог частини третьої статті 40 КЗпП України звільнення працівника в такому випадку не допускається лише в разі його звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу (за винятком повної ліквідації підприємства, установи, організації), а не за закінченням строку трудового договору. Крім того, відповідно до п.3 абз. 2 листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності «Щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» № 05-31-1137 від 06.08.2004, у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України видається наказ про його звільнення, але допомога до тимчасовій втраті працездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки не встановлено порушень прав позивача при звільненні.

Outcome: dismissed