Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, який в подальшому уточнив 18 липня 2018 року. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 25 жовтня 2004 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір DNISG000000009, відповідно до якого позивач надав відповідачці [PERSON] кредит у розмірі 18610 грн.00 коп., терміном до 24 жовтня 2014 року, а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. 23 листопада 2013 року було укладено Додаткову угоду до кредитного договору DNISG000000009 від 25 жовтня 2004 року, відповідно до якої сума заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання Додаткової угоди зменшено в частині пені у розмірі 33336 грн. 18 коп. У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором DNISG000000009 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договори поруки. Відповідно до п. 5 Договору поруки, позивачем на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором DNISG000000009. Згідно п. 6 Договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання, яка відповідачами залишена без задоволення. Відповідачка [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 07 лютого 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 117082 грн. 02 коп., з яких 19861 грн. 53 коп. - заборгованість за кредитом, 37431 грн. 89 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3288 грн. 60 коп. - заборгованість комісії за користування кредитом, по пені в сумі 56500 грн. 00 коп., від сплати яких відповідачі ухиляються, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом до відповідачів про стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили. З`ясувавши думку представника позивача, суд враховуючи, що відповідачі повідомлені про час та місце судового засідання належним чином, постановив проводити судовий розгляду у відсутність відповідачів в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст. 19 ЦПК України є малозначною. 24 липня 2018 року відповідачем [PERSON] подано відзив на уточнену позовну заяву та 18 вересня 2019 року доповнення до відзиву, відповідно до яких, позов не визнав та зазначив, що 18 липня 2018 року він отримав уточнену позовну заяву з якої йому стало відомо про укладену додаткову угоду до кредитного договору, що є порушенням його права на отримання своєчасної, повної, необхідної, доступної інформації. Також, відповідач на протязі 13 років не отримував від позивача додаткових угод, вимог про сплату кредиту, претензій, рекомендованих листів про погашення кредиту. Крім того, відповідно до п. 12 Договору поруки укладеного між ним та позивачем, порука за вказаним договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, а вказаний термін повернення кредиту до 25 жовтня 2014 року. Окрім цього, ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2006 року провадження у справі за аналогічним позов за клопотання представника позивача було закрито. Окрім цього, позивачем не надано доказів, у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя, тому просив відмовити в задоволенні позову про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором (Т. 1 а.с. 172, 173, Т. 2 а.с. 1, 2). Представником позивача 07 серпня 2018 року, 09 жовтня 2018 року подано відповідь на заперечення, 18 вересня 2018 року, 25 вересня 2018 року відзив на заяву про застосування позовної давності та 19 вересня 2018 року відповідь на відзив, згідно яких відзив, заперечення на позовну заяву та заяву про застосування позовної давності не визнали, доводи відповідача вважають надуманими, у зв`язку з чим просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (Т. 1 а.с. 188-196, 236-240, Т. 2 а.с. 12-15, 27-36, 49, 50, 67-71). Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] підлягає задоволенню, в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов`язання є кредитний договір, який укладається між сторонами відповідно до вимог ст.ст. 1046-1050, 1054-10561 ЦК України та відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», як позикодавцем, та відповідачкою [PERSON] , як позичальником, 25 жовтня 2004 року був укладений кредитний договорів № DNISG000000009 про надання останній кредиту в сумі 18610 грн. 00 коп., з яких на купівлю житлового будинку у сумі 16700 грн. 00 коп. та на оплату страхових платежів у сумі 1910 грн. 00 коп., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,71% на місяць на суму залишку заборгованості. (Т. 1 а.с. 57, 58). Згідно п. 1.1. вищезазначеного кредитного договору № DNISG000000009 від 25 жовтня 2004 року укладеного між сторонами, кінцевий термін повернення коштів 24 жовтня 2014 року (Т. 1 а.с. 57, 58). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що за формою та змістом зазначений кредитний договір між сторонами було укладено відповідно до вимог ст.ст. 626, 638, 639, 1046-1050, 1054-10561 ЦК України. 23 листопада 2012 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNISG000000009 від 23 жовтня 2004 року відповідно до якої сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір № DNISG000000009 від 26 жовтня 2004 року, а саме зменшити пеню в розмірі 33336 грн. 18 коп., у разі порушення позивальником будь-якого з зобов`язань передбачених в графіку погашення кредиту понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 33336 грн. 18 коп. Банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25854 грн. 84 коп. на строк до 24 жовтня 2014 року на купівлю нерухомості у розмірі 16700 грн. 00 коп.. а також у розмірі 9154 грн. 84 коп. на сплату страхових платежів у випадку та порядку , передбачених п.п. 2.1.3 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.71% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 1.00% від суми виданого кредиту на придбання нерухомості. Щомісячний платіж встановлено в розмірі 1411 грн. 02 коп. При цьому відповідачка [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Додаткова угода є невід`ємною частиною кредитного договору № DNISG000000009 від 26 жовтня 2004 року, що підтверджується її підписом в Додатковій угоді (Т. 1 а.с. 155). Відповідно до ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. Відповідачка [PERSON] в порушення умов договору не виконала взяті на себе грошові зобов`язання та не виплатила кредит у встановлений строк в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на 07 лютого 2018 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 117082 грн. 02 коп., з яких 19861 грн. 53 коп. - заборгованість за кредитом, 37431 грн. 89 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3288 грн. 60 коп. - заборгованість комісії за користування кредитом, по пені в сумі 56400 грн. 00 коп., що вбачається з наявного в уточненій позовній заяві розрахунку заборгованості (Т. 1 а.с. 152-154), а вказане свідчить про те, що у відповідачки виникла прострочена заборгованість, на яку позивачем нараховані відсотки, комісія та пеня за порушення умов договору. При цьому суд звертає увагу на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або в поєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені). Таким чином, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки [PERSON] за додатковою угодою від 23 листопада 2012 року до кредитного договору № DNISG000000009/ДП2 від 25 жовтня 2004 року заборгованості у загальній сумі 117082 грн. 02 коп. є обґрунтованими та у відповідності до ст.ст. 611, 615 ЦК України підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Як вбачається з позову, позивач вказує, що виконання умов кредитного договору № DNISG000000009 забезпечувалось солідарною порукою відповідачем [PERSON] згідно договору поруки № DNISG000000009/ДП1 від 26 жовтня 2004 року та відповідачкою [PERSON] згідно договору поруки № DNISG000000009/ДП2 від 26 жовтня 2004 року, відповідно до умов якого поручителі відповідають по зобов`язаннях за кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що і боржник, що свідчить про те, що відповідачі зобов`язалися перед позивачем відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання за кредитним договором № DNISG000000009 від 25 жовтня 2004 року (Т. 1 а.с. 59, 60). Разом з тим, 23 листопада 2012 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору № DNISG000000009 від 23 жовтня 2004 року. В той час, з доданих до позовної заяви документів та матеріалів кредитної справи (Т. 3 а.с. 1-37), будь-яких доказів згоди відповідачів [PERSON] та [PERSON] на зміну істотних умов кредитного договору № DNISG000000009 від 25 жовтня 2004 року, як поручителів відповідно до ст. 554 ЦК України, з укладеною додатковою угодою від 23 листопада 2012 року до кредитного договору № DNISG000000009 від 25 жовтня 2004 року, матеріали справи не містять. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в своїй уточненій позовній заяві позивач обґрунтовує свої позовні вимоги та розрахунок заборгованості саме умовами додаткової угоди від 23 листопада 2012 року, тому, суд вважає, що позивачем, в порушення положень ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, згоди [PERSON] та [PERSON] на поручительство за вказаних умов, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] , [PERSON] за умовами додаткової угоди від 23 листопада 2012 року задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду (а.с. 1). Що стосується вимог позивача до [PERSON] та [PERSON] , то у зв`язку з відмовою позову в цій частині, судові витрати за даними позовними вимогами слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved