Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 07 липня 2015 року приватний нотаріус Бондар І.М. вчинила виконавчий напис № 3034 за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» у відповідності до якого пропонувала стягнути з позивача грошові кошти у розмірі 78013 гривень 18 копійок. Даний виконавчий напис був направлений для виконання до відділу державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, який на даний час знаходиться на виконанні. Про існування виконавчого напису йому стало відомо лише на початку листопада 2016 року. Але при вчиненні виконавчого напису нотаріусом були допущенні порушення, а саме нотаріус не перевірив наявність судових рішень щодо сплати заборгованості за кредитним договором, оскільки згідно рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 28.04.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21.08.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено в задоволенні позову про стягнення з нього суму заборгованості в частині 46443 гривень 25 копійок в зв'язку зі спливом строку позовної давності, а задоволено тільки в частині стягнення 606 гривень 44 копійок. Також нотаріус мала вчиняти виконавчий напис тільки, якщо заборгованість є безспірною та за умови , що з дня виникнення права вимоги минуло не більше 3 років. В зв'язку з чим вважає, що відповідачі по справі діяли не в порядку та не у спосіб, передбачений чинним законодавством, а тому просить визнати виконавчий напис № 3034 від 07.07.2016 року приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. таким, що не підлягає виконанню, стягнувши з відповідачів солідарно, сплачений ним судовий збір. 27 червня 2017 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив визнати виконавчий напис, вчинений 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором позики в сумі 76313 гривень 18 копійок, а також витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 1700 гривень, а всього 78013 гривень 18 копійок - таким, що не підлягає виконанню. Крім цього просив стягнути з відповідача по справі судові витрати, понесені ним при подачі позовної заяви до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду заперечення проти позову в якому просив розглянути справу за відсутності представника та в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що приватний нотаріус вчинив виконавчий напис 07 липня 2015 року на підставі наданих ними документів в межах строку пред'явлення виконавчого напису до виконання, оскільки строк позовної давності переривався в зв'язку зі зверненням ними до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, про що не заперечує і позивач по справі. Також зазначив, що ними була направлена вимога позивача 07.07.2015 року про усунення порушень за кредитним договором, відповідно до якого позивач попереджався про звернення до нотаріуса за захистом своїх порушених прав в позасудовий спосіб. Дану вимогу позивач проігнорував, а тому 07 липня 2015 року приватним нотаріусом у відповідності до вимог чинного законодавства був вчинений виконавчий напис, який в подальшому був поданий до державної виконавчої служби для примусового виконання. Вважають, що виконавчий напис вчинений на підставі вимог чинного законодавства, а тому уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та ухвалити рішення із врахуванням усіх доводів та доказів, наданих сторонами та іншими учасниками судового процесу. Крім цього надіслала на адресу суду свої пояснення в яких вказала, що виконавчий напис вчинений нею із дотриманням чинного законодавства України, оскільки розмір заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» не є спірним, позивач не обґрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не підтверджує факт погашення заборгованості жодними документами, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому написі. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір її боргу перед кредитором, відсутність такого, а дотримання нотаріусом діючого законодавства при вчиненні виконавчого напису, а такі порушення, навіть якби вони були допущені, не можуть бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що твердження Позивача щодо безпідставності вчинення напису є хибним, оскільки виконавчий напис був вчинений з суворим дотриманням ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», на підставі наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» документів, що підтверджують безспірність заборгованості, так і відправку кредитором боржнику поштовим зв'язком досудової вимоги про погашення заборгованості. В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року, вказано, що при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України Про нотаріат виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або її відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими нормативним актом з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не менше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності не минув цей строк, виконавчий напис було вчинено в межах цього строку. Таким спеціальним нормативним актом є Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Позивач жодним чином не оскаржує розмір заборгованості, не наводить доказів відсутності заборгованості, чи її меншого розміру. Надані їй ПАТ КБ «ПриватБанк» документи для вчинення виконавчого напису сумнівів в їх достовірності не викликали. Не було сумнівів в безспірності заборгованості та в простроченні виконання зобов'язань. Згідно поштових документів ПАТ КБ «ПриватБанк» була направлена вимога про повернення боргу. Про наявність судових спорів стало відомо тільки після отримання судових повідомлень. Тобто будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні, адже жодні цивільні права позивача не були порушені. Таким чином, вважає, що вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, а доводи позивача є неспроможними, тому що вона діяла у повній відповідності до Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами. Представник третьої особи Лозівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника відділу. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. В судовому засіданні встановлено, що 05 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»., як позикодавцем та [PERSON], як позичальником було укладено кредитний договір № DNH4KS28941263, на підставі якого банк надав строковий кредит у сумі 3521,60 гривень на строк 24 місяці по 07.04.2008 року включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється шляхом внесення щомісячних платежів по 188,71 гривні. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позичкодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник [PERSON] грошові кошти в термін до 07.04.2008 року не повернув. В зв'язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі та 28 квітня 2014 року за даним позовом було постановлено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. З даним рішенням ПАТ КБ «ПриватБанк» не погодився та звернувся з апеляційною скаргою до апеляційного суду Харківської області. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 серпня 2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було скасоване та з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 606 гривень 44 копійки. В іншій частині позовних вимог було відмовлено. В зв'язку з невиконанням кредитного договору від 05.04.2006 року [PERSON] в запропонований в договорі строк, відповідач по справі звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з вимогою про вчинення виконавчого напису у відповідності до вимог кредитного договору. 07 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис за яким з позивача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнута заборгованість за кредитним договором № DNH4KS28941263 від 05.04.2006 року у розмірі 76313 гривень 18 копійок, а також витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса в розмірі 1700 гривень. Позивач вважає вчинений виконавчий напис незаконним, оскільки порушені його права, так як напис вчинений з порушенням вимог чинного законодавства. Будучи не згодним з вказаним написом, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його незаконним і не підлягаючим виконанню. Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані укладеними між сторонами договорами, Законом України «Про нотаріат», ЦК України. Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржується до суду, право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, права та інтереси якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність (основна вимога) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Позивач заявляє про те, що спірний виконавчий напис вчинено в порушення вимог ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Також позивач стверджує про те, що нотаріус не мала достатніх підстав на вчинення виконавчого напису, оскільки не був врахований спір між позивачем та відповідачем по справі щодо розмірі заборгованості за кредитним договором та не взяті до уваги рішення судів. Так, доводи позивача підтверджені наявними в матеріалах справи доказами. Пунктом 4 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» передбачено, що виконавчий напис має містити: дату (рік, місяць, число) вчинення, посаду, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та місце проживання (місцезнаходження) стягувача; найменування та місце проживання (місцезнаходження) боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, у тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, суму державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, під яким виконавчий напис зареєстровано; дату набрання чинності виконавчим написом; строк пред'явлення виконавчого напису до виконання; підпис нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, скріплений печаткою; інші відомості, передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно із п. 3.5 глави 16 вищевказаного Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172. Таким чином, діючими нормативними актами встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень вказаного Порядку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Чинним законодавством не встановлено обов'язку нотаріуса перевіряти безспірність заборгованості, а вказано на необхідність перевірки на відповідність поданих документів Порядку. Пленум Верховного Суду України своєю постановою № 2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» з подальшими змінами роз'яснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Відповідно до постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року з подальшими змінами, справи щодо оспорювання виконавчого напису нотаріуса розглядаються в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем - кредитор. Така ж позиція закріплена в п. 6 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що відповідно до п. 16 постанови № 3 ВССУ спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Твердження позивача щодо безпідставності вчинення напису є обґрунтованими, оскільки хоча виконавчий напис був вчинений приватним нотаріусом з суворим дотриманням ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та п. 3.1., 3.2 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на підставі наданих кредитором документів, що підтверджують безспірність заборгованості: кредитний договір, заява про вимогу сплатити заборгованість за кредитним договором, але відповідачем в повній мірі не було проінформовано нотаріуса щодо спору між сторонами про розмір заборгованості та наявність судових рішень. Згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Спеціальним нормативним актом є постанова № 1172 Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Відповідно до п. 1 цього нормативного акту, для виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає право звернення стягнення і документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення. Тобто, вказаними приписами законодавства встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису про стягнення боргу не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень Переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Така ж позиція закріплена у п. 10 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, їй якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Відповідно до п. 3.2 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заборгованість боржника визнається безспірною, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів. Що стосується нотаріальної практики, то під документом, що встановлює прострочення виконання зобов'язання за нотаріально посвідченим договором, прийнято вважати заяву стягувача (претензію або тотожний за юридичним значенням документ) про прострочення платежу, передану боржнику безпосередньо стягувачем або надіслану боржникові поштою зі зворотним повідомленням, або передану через нотаріуса в порядку, передбаченому ст. 84 Закону України «Про нотаріат». Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Зокрема, на переконання суду, надані відповідачем нотаріусу документи підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. Але відповідач не проінформував нотаріуса щодо наявності рішень судів щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, 07 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з письмовою заявою з проханням вчинити виконавчий напис, надавши документи, що підтверджують безспірність заборгованості, так і відправку кредитором боржнику поштовим зв'язком досудової вимоги про погашення заборгованості від 01.07.2015 року з чеком про відправлення. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотеко держателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекадавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресату. Як вбачається з чека про відправлення вимоги цінним листом, така письмова вимога про усунення порушень була відправлена поштою 03.07.2015 року, але на ній на час вчинення виконавчого напису була відсутня відмітка про отримання такої вимоги. Тобто приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису були порушені вимоги підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку, оскільки виконавчий напис був вчинений до спливу тридцяти днів з моменту надіслання письмової вимоги. Також, суд вважає, що при вчиненні виконавчого напису порушено строки давності. Відповідно до ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (п. 1 ч. 2 ст. 256, ст. 257 ЦК України). Строк закінчення боргового зобов'язання за кредитним договором закінчується через три роки після спливу строку за кредитним договором. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису 07.07.2015 року, тобто після спливу трирічного строку з дня виникнення права вимоги та без надання доказів безспірності заборгованості. Отже, зважаючи на вищевикладене, слід дійти висновку, що приватний нотаріус не мав жодних підстав для вчинення виконавчого напису про стягнення боргу за кредитним договором, попередньо не переконавшись та не отримавши від банку документів, які б підтвердили, що вказана заборгованість є безспірною та зі спливом строків позовної давності. Відповідач в своїх запереченнях не спростовує доводів позивача в уточненій позовній заяві, а також правомірність дій приватного нотаріуса при вчиненні нею виконавчого напису. Представник відповідача не надав до суду жодного письмового доказу, який би підтверджував їх правову позицію, а саме: відповідачем не було доведено фактів правомірності своїх дій, а їх посилання на правомірність дій нотаріуса при вчиненні виконавчого напису не відповідають дійсності. Отже суд вважає, що позивачем було доведено, та надано докази, які свідчать про те, що оспорюваний правочин, а саме виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Згідно із статтею 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які інші (крім договірних) домовленості і зобов'язання стосовно позивача по оформленню, виконанню та реєстрації договору та виконавчого напису, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань є припущенням. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Таким чином суд вважає, що уточнені позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги в частині стягнення судового збору у розмірі 640 гривень з відповідача по справі підлягають задоволенню, оскільки позивачем судові витрати у зазначеному розмірі, понесені ним при подачі позовної заяви до суду, що документально підтверджено квитанцію № NOHMO37056 від 08.06.2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved