Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу із відповідачем. Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05 липня 1980 року. Діти від шлюбу вже повнолітні. У судове засідання позивач не зявився, натомість подав заяву, в якій повідомив, що позов підтримує в повному обсязі, строк на примирення просив не надавати, справу розглянути без його участі. Також повідомив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, згідно з ч.5 ст.74 ЦПК України, вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, оскільки виклики у судове засідання були направлені за зареєстрованим місцем її проживання. Відомостей про причини неявки відповідачем не повідомлено, заяв від неї не надійшло. Згідно з ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи обставини справи, вище викладене, а також відсутність заперечення з боку сторони позивача, щодо проведення заочного розгляду справи, суд, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами причиною розпаду сімї стали несумісність характерів і поглядів на життя, внаслідок чого між сторонами виникали постійні сварки та непорозуміння. В останні роки шлюбного життя постійно виникали протиріччя, які повязані з відсутністю спільних поглядів на сімейне життя, також значний час не здійснювалось ведення спільного господарства. Враховуючи викладені обставини, спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, сімейні стосунки між сторонами припинилися, з 2005 року проживають окремо. Під час розгляду справи суд виходить із того, що згідно зі ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, права та обовязки сторін регулюються ст.ст.104-105 Сімейного кодексу України щодо підстав припинення шлюбу та припинення шлюбу унаслідок його розлучення, а також ст.ст. 110,112 СК України про право на предявлення позову про розірвання шлюбу та про підстави для його розірвання за позовом одного з подружжя. У судовому засіданні досліджені: копія пенсійного посвідчення позивача (а.с.3); копія довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією позивача, відповідно до якої він є інвалідом другої групи (а.с.4); копія паспорта позивача (а.с.6-7); свідоцтво, яким підтверджується укладення сторонами шлюбу 05 липня 1980 року (а.с.8); та інші документи. У судовому засіданні доведено, що подружні відносини між сторонами фактично припинені. На виконання вимог ст. 111 СК України судом підстав для застосування заходів щодо примирення сторін та надання їм строку для примирення не знайдено. Взаєморозуміння подружжям не досягнуто. Тому суд доходить висновку, що подальше збереження сімї неможливе і суперечить інтересам подружжя. Відсутність вільної згоди сторін на спільне проживання, свідчить про неможливість дотримання у шлюбі принципу його добровільності, встановленого ст. 24 Кодексу. При тих стосунках, що склались між сторонами, державна реєстрація шлюбу не у змозі забезпечити стабільність відносин між сторонами та охорони прав і інтересів подружжя, як це передбачено ч.1 ст. 27 Кодексу. Згідно з ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У звязку з цим суд рахує вірним покласти судові витрати на відповідача, так як позивач є інвалідом другої групи та згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Про вибір відповідачем дошлюбного прізвища не заявлено.

Outcome: approved