Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.07.2010 року він був доставлений до Тростянецького РВ УМВС України в Сумській області і йому був обраний запобіжний захід - тримання під вартою. Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12012200270000044 від 27.11.2012 року, його було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.185, ч.3 ст.187 КК України. 01.03.2013 року до Охтирського міськрайонного суду Сумської області надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором прокуратури Тростянецького району Сумської області. 19.09.2013 року. Остаточно 29.01.2016 року вироком Лебединського районного суду Сумської області його визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання: по ч.3 ст.185 КК України (за злочин вчинений 12-14 вересня 1997року) з застосуванням ч.1 ст.69 КК України - один рік позбавлення волі, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначеного вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 27 вересня 2000 року за ч.2 ст.ст.229-6, 14 КК України до двох років позбавлення волі, остаточно призначити покарання у виді двох років позбавлення волі (це покарання відбуте); за ч.3 ст.185 КК України за злочин вчинений 6-7 липня 2010 року - три роки шість місяців позбавлення волі; виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України. Строк відбуття покарання рахується з 12 липня 2010 року та вважається покарання відбутим. Запобіжний захід у виді тримання під вартою по даній кримінальній справі відносно [PERSON] було скасовано та звільнено його з-під варти в залі судового засідання. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 31.08.2016 року вирок Лебединського районного суду Сумської області від 29 січня 2016 року стосовно [PERSON] залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.12.2016 року, була повернута касаційна скарга представника потерпілої. Строк відбування покарання, призначений [PERSON] за вчинений ним злочин, закінчився 12.01.2014 року. Відповідно до змін внесених до ч.5 ст.72 КК України, обраховуючи кожен день проведений у слідчому ізоляторі, як два дні відбування покарання, [PERSON] перебував в СІЗО 10 років 10 місяців 14 днів. В результаті незаконного утримання [PERSON] під вартою протягом тривалого часу, безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності і засудження за тяжкий злочин - умисне вбивство, він відчував моральні страждання. За час тримання під вартою [PERSON] втратив здоров`я, впевненість в собі. Внаслідок довгого правового вирішення проблеми сталася тривала ізольованість [PERSON] від активного суспільного життя, від повноцінних соціальних контактів, від можливостей набуття професійного досвіду та кар`єрного росту, налагодження особистого життя. Внаслідок тривалої стресової ситуації та суттєвої зміни життєвого укладу, у [PERSON] виникли певні зміни в характері та психоемоційному стані. Вважає, що мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, становить 278400грн. (87 місяців х 3200грн = 278400грн.) Враховуючи, що весь час позивач перебував під вартою, то позивач вважає, що необхідно стягувати подвійний розмір мінімальної заробітної плати за кожний місяць позбавлення волі. Тому сума до відшкодування завданої моральної шкоди становить 556800грн. Просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства 556800грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з зазначених в позові підстав та просили їх задовольнити. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що згідно статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Пунктом 37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, визначено, що виконання судових рішень даної категорії справ здійснюється Державною казначейською службою України. Помилковим є твердження позивача про необхідність стягнення коштів з Державної казначейської служби України, оскільки, у разі встановлення факту і заподіяння такої шкоди, її відшкодування здійснюється з Державного бюджету України, а не з окремої юридичної особи, до повноважень якої належить виконання судових рішень про стягнення коштів державного бюджету. З 01.01.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600грн. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості такого відшкодування. Проте позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходить при визначенні моральної шкоди саме в розмірі 556800грн. Також зазначають, що згідно пункту 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Правоохоронний орган, діями якого, на думку позивача, заподіяно шкоду, має виступати відповідачем по справі, а не третьою особою. Представник третьої особи - прокуратури Сумської області надав заперечення стосовно позовної заяви. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Аналогічні норми викладено у п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановления виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Встановлено, що [PERSON] обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України. Вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29.01.2016 року, [PERSON] визнали винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а за п.6 ч.2 ст.115 КК України - виправдали у зв'язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення. Ураховуючи, що обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, здійснювалось у межах одного кримінального провадження, в якому його виправдано судом лише за п.6 ч.2 ст. 115 КК України, повної реабілітації позивача не відбулось. Більш того, у рішеннях судів за наслідками розгляду кримінального провадження не встановлено будь-яких протиправних дій органів досудового слідства та прокуратури щодо незаконного пред'явлення підозри, взяття і тримання під вартою, проведення в ході досудового розслідування обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187 і п.6 ч.2 ст.115 КК України. Згідно з вироком Лебединського районного суду Сумської області від 29.01.2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області від 31.08.2016 року, [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання за ч.3 ст.185 КК України (за злочин, вчинений 12-14 вересня 1997 року) з застосуванням ст.69 КК України, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів два роки позбавлення волі (покарання відбуте повністю); за ч.3 ст.185 КК України (перекваліфіковано з ч.4 ст.187 КК України на ч.3 ст.185 КК України) за злочин, вчинений 6-7 липня 2010 року три роки шість місяців позбавлення волі. Згідно з цим вироком [PERSON] виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України. Строк відбуття покарання рахується з 12.07.2010 року (з дня затримання) і вважається повністю відбутим. Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно [PERSON] скасовано і звільнено [PERSON] з-під варти в залі судового засідання (а.с.41-53). До вироку Лебединського районного суду Сумської області від 29.01.2016 року були ухвалені вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 19.09.2013 року та вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27.06.2014 року відносно [PERSON], які в подальшому були скасовані Апеляційним судом Сумської області і справа була направлена на новий розгляд. Отже, [PERSON] утримувався під вартою з 12.07.2010 року по 29.01.2016 року. Оскільки [PERSON] предявив позов про відшкодування моральної шкоди до Державної казначейської служби України, суд розяснив йому його право на залучення до участі в справі як співвідповідачів органів, незаконними діями яких позивачеві завдано моральної шкоди. Позивач, його представник не вважали за необхідне залучати ці органи. Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, 12.07.2010 року [PERSON] був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. За постановою Тростянецького районного суду Сумської області від 16.07.2010 року обвинуваченому за ч.3 ст.185 КК України [PERSON] обраний запобіжний захід у виді взяття під варту, який в подальшому продовжувався постановами та ухвалами Тростянецького районного суду Сумської області (а.с.56-61). Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04.03.2013 року (а.с.62-63) був призначений судовий розгляд кримінального провадження відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.3 ст.187, ч.1 ст.185 КК України, застосований до [PERSON] запобіжний захід у виді тримання під вартою. Строк тримання під вартою [PERSON] у кримінальному провадженні продовжувався судом. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13.05.2014 року (а.с.66) при розгляді обвинувального акту відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, запобіжний захід обвинуваченому [PERSON] був продовжений. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14.08.2015 року кримінальне провадження відносно [PERSON] було передано на розгляд Лебединського районного суду Сумської області. [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, п.6.ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. Ухвалами Лебединського районного суду Сумської області продовжувався запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно [PERSON] за обвинуваченням у скоєнні зазначених кримінальних правопорушень. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу,що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Підстави та порядок такого відшкодування визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури й суду», з внесеними до нього змінами та Положенням про застосування цього Закону, затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури й Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту, інших процесуальних дій, що обмежують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді, закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно з п.3 Положення про застосування Закону право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.4 ст.187,п.6 ч.2 ст.115 КК України, здійснювалося у межах одного кримінального провадження. Як вбачається з вироку Лебединського районного суду Сумської області від 29.01.2016 року [PERSON] був виправданий за п.6 ч.2 ст.115 КК України і засуджений за ч.3 ст.185 КК України. Отже, повної реабілітації [PERSON] за всіма інкримінованими йому злочинами не відбулося, а тому правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди не вбачається. Крім того, у судових рішеннях за наслідками розгляду кримінального провадження не встановлено будь-яких протиправних дій органів досудового слідства та прокуратури щодо незаконного пред'явлення підозри, взяття і тримання під вартою, проведення в ході досудового розслідування обшуку, виїмки, накладення арешту на майно та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян. З врахуванням викладеного, суд вважає необхідним відмовити [PERSON] в задоволенні позову.

Outcome: dismissed