Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача 1 792 944, 11 грн. боргу з урахуванням 3% річних компенсації за користування коштами. Посилається в позові на те, що надав відповідачу в борг грошові кошти за договорами позики від 29.10.2020 року на суму 642 866,00 грн. терміном до 31 січня 2020 року та від 16.01.2021 року на суму 1 150 000,99 грн., терміном до 22.01.2021 року. Грошові кошти були передані ним та одержані відповідачем готівкою під час підписання договорів позики, оформлених борговими розписками. Відповідач умови договорів позики не виконав, грошові кошти не повернув до цього часу. На вимоги позивача повернути борг відповідач не реагує, ухиляється від виконання умов договорів позики від 29.10.2020 року на суму 642 866,00 грн. та від 16.01.2021 року на суму 1 150 000,00 грн. Виходячи з цього, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача заборговану ним суму. Станом на дату звернення позивача до суду борг відповідача становить 1 795 944,11 грн, який складається з: - 1 792 866, 00 грн - сума основного боргу; - 3078, 11 грн - 3% річних компенсації за користування коштами. Враховуючи викладене, невиконання відповідачем умов укладених договорів позики, просить задовольнити позов. Позовна заява була зареєстрована в канцелярії суду 15 лютого 2021 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду. Ухвалою від 17 лютого 2021 року у справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 08 червня 2021 року у справі було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу направлялась копія позовної заяви з додатками. На адресу суду повернулись конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, які направлялись відповідачу, без вручення адресату. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не поставив. Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. В матеріалах справи міститься розписка відповідача про ознайомлення зі справою від 15 березня 2021 року (а.с.74). На день ухвалення рішення відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, проти заочного розгляду справи не заперечують. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача та його представника, висновок суду про належне повідомлення відповідача про час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. За змістом ст.ст. 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 28.10.2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача 642 866,00 грн., та зобов`язався повернути позику у визначений договором строк до 31.12.2020 року (а.с.13). 16.01.2021 року між позивачем та відповідачем був укладений ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у борг від позивача 1 150 000,00 грн., та зобов`язався повернути позику у визначений договором строк до 22.01.2021 року (а.с.14). Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Копії розписок про отримання грошових коштів, засвідчені представником позивача в порядку ст.95 ЦПК України, долучені до матеріалів справи. Частиною 1 ст.1049 кодексу передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з того, що відповідач борг у строки, встановлені договорами позики, не повернув, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 1 795 944,11 грн, яка складається з: - 642 866,00 грн. суми основного боргу за договором позики від 28.10.2020 року; - 1 150 000,00 грн. суми основного боргу за договором позики від 16.01.2021 року: - 1849,24 грн. 3% річних на суму боргу за договором позики від 28.10.2020 року, за період з 01.01.2021 року по 04.02.2021 року; - 1228,77 грн. 3% річних на суму боргу за договором позики від 16.01.2021 року, за період з 23.01.2021 року по 04.02.2021 року. Не скориставшись своїм правом на подання відзиву, відповідач проти змісту вказаних документів, написання розписки не заперечував. Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року в справі № 6-2168цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом. В п. 4 прохальної частини поданої до суду позовної заяви позивач просить суд зазначити в рішенні суду, що органу (особі), який здійснюватиме примусове виконанная цього рішення, нарахувати 3% річних за формулою СОБхКДПх3/100/365, де СОБ - сума основного боргу, простроченого за Договором позики 1, що оформлений розпискою від 28.10.2020 р., що складає 644 715,34 грн., та сума основного боргу за Договором позики 2, що оформлений розпискою від 16.01.2021 р., що складає 1 150 000,00 грн., КДП - кількість днів прострочення зобов`язання за період з наступного дня за ухваленням рішення і до моменту виконання цього рішення в частині основного боргу і стягнути отриману суму на користь [PERSON] . Суд не може погодитись з даною позовною вимогою позивача та вважає її не обгрунтованою та такою, що непідлягає задоволенню, виходячи з наступного. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.625 ЦК Україги), як вже зазначалось вище. При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Разом із тим відповідно до положень статті 11 Цивільного кодексу України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, тобто за наявності прямої вказівки про це в законі. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду України від 18.10.2017 у справі № 910/8318/16). Відповідно до диспозитивних положень ч. 10 ст. 265 ЦПК суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Виходячи з цього, встановлення подальшого нарахування відсотків або пені є правом, а не обов`язком суду. Враховуючи обставини справи, з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, суд не вбачає підстав для встановлення подальших нарахувань відсотків до виконання рішення суду. З розрахунку позивача, перевіреного судом, вбачається, що сума 3% річних від суми непогашеного боргу за договорами позики від 28.10.2020 року на суму 642 866,00 грн. терміном до 31 січня 2020 року та від 16.01.2021 року на суму 1 150 000,99 грн., терміном до 22.01.2021 року складає 3078, 11 грн. Відповідач, як позичальник, не з`явившись до суду, не подавши відзиву на позов, наданого позивачем розрахунку річних не спростовував і заперечень щодо вимог позивача в цій частині не висловлював. З урахуванням цього суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення основної суми боргу - 1 792 866, 00 грн. та 3 % річних -3078, 11 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Враховуючи викладене, а також розмір задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11 350, 00 грн.за подання позову та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн.

Outcome: partial