Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнень просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу ПВХ конструкцій укладений [PERSON] з фізичною особою підприємцем [PERSON] на загальну суму 19 883 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні 00 копійок; визнати недійсним кредитний договір № 401647462 укладений [PERSON] з Публічним акціонерним товариством «Альфа- Банк» на суму 15 201 гривня 94 копійки; визнати недійсним кредитний договір № АВН0RG115430062 укладений [PERSON] з Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» на суму 5000 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що [PERSON], який є чоловіком позивача зловживає спиртними напоями, та витрачає на них всю свою пенсію, а також частину пенсії позивача. Коштів на оплату комунальних послуг не надає, чим ставить сім'ю позивача у скрутне матеріальне становище. Так, під час перебування позивача з 18 червня 2014 року по 10 вересня 2014 року за кордоном, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу ПВХ конструкцій з фізичною особою підприємцем [PERSON] на загальну суму 19 883 гривні 00 копійок. Оскільки коштів на оплату ПВХ конструкцій у відповідача-1 не було, відповідач-2 відвіз [PERSON] під час перебування останнього в стані алкогольного сп`яніння до відділення «Альфа-Банку», та запевнив, що гроші за ПВХ конструкції (вікна) сплачувати не треба, а необхідно лише підписати деякі документи. Відповідач-1 підписав кредитний договір № 401647462, згідно якого ним отримано в кредит грошові кошти в розмірі 15 201 гривню 94 копійки. В наступному, оскільки суми вищезазначеного кредиту виявилось недостатньо для оплати ПВХ конструкцій, відповідач-2 відвіз відповідача-1 до відділення Публічного акціонерне товариство «Акцент-Банк», в якому останнім підписано кредитний договір №АВН0RG115430062 на суму 5000 гривень. Позивач зазначає, що згоди на укладання кредиту та придбання майна не надавала, а знаючи про відсутність згоди відповідач-2 не мав права укладати договори. Крім того вказує, що кредитний договір, між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладений без дотримання вимог ч.2, 3 ст.207 ЦК України, чинного законодавства, зокрема - відповідачем-3 використано факсимільне відтворення підпису, договір на використання якого не узгоджено сторонами, через не відповідність змісту договору та відсутність найменування представника банку, печатки банку та підпису представника банку. Зазначає, що у кредитному договорі № 401647462 спостерігається злиття кольору шрифту з кольором фону майже в усьому тексті договору, що не відповідає вимогам законодавства та вводить відповідача-1 в оману. Щодо договору № АВН0RG115430062, зазначає, що відповідач-1 лише написав заяву на отримання строкового кредиту, однак не укладав з банком кредитного договору та не отримував від банка грошових коштів. Крім того, договір укладено із застосуванням факсимільного відтворення підпису, згоди на який відповідач-1 не надавав. Зазначає, що у кредитному договорі № АВН0RG115430062 також спостерігається злиття кольору шрифту з кольором фону майже в усьому тексті договору, що не відповідає вимогам законодавства та вводить відповідача-1 в оману. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Зазначив, що справа про встановлення відповідача-1 недієздатним на даний момент знаходиться в провадженні іншого судді, до правоохоронних органів із заявою про шахрайські дії відповідача-2 позивач не зверталась. Відповідач-1 до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідач-2 до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. Представник відповідача-3 в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких вказав, що положення ст. 65 СК України щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Позивач не наводить жодних доказів того, що її чоловіком вчинено правочин під впливом помилки, яка має істотне значення. Положення договору свідчать про домовленість між сторонами щодо його підписання із використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Банку та відтиску печатки Банку, що відтворенні засобами копіювання відповідає має силу оригіналу для обох сторін цього договору і відповідає їх внутрішній волі. Крім того, між відповідачем-1 та відповідачем-3 укладено договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів. Представник відповідача-4 в судовому засіданні позов не визнала, вказала, що для отримання кредиту, відповідач-1 особисто звернувся до відповідача-4, ознайомився і погодився з умовами кредитування, які були надані йому. Своїм підписом на договорі про видачу кредиту підтвердив факт про надання повної інформації про умови кредитування відповідачем-4. Укладений між сторонами кредитний договір - є договором приєднання, умови якого розроблюються Банком та позичальник не впливає на зміст договору. Таким чином, до його укладення та підписання сторонами, умови кредитування доведенні до позичальника та він прийняв рішення щодо їх прийняття або не прийняття. Договір наданий відповідачу-1 в письмовій формі. Вказав, що положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Зазначив, що Банком використано під час укладання договору електронно-цифровий підпис, відносини із застосування якого регулюються Закономи України «Про електронний цифровий підпис» та «Про електронні документи та електронний документообіг». Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Як свідчать матеріали справи, позивач та відповідач перебувають у шлюбі /а.с.8/. В період з 18 червня 2014 року по 10 вересня 2014 року позивач перебувала за кордоном /а.с.7/. 26 серпня 2014 року між [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу ПВХ конструкцій №ВО-3532-L, у відповідності до якого відповідач-1 доручає відповідачу-2 виготовити та передати відповідачу-1 у власність ПВХ конструкції, а відповідач-1 оплатити відповідачу-2 вартість замовлення на загальну суму 19 883 грн. 00 коп. /а.с.9/. Також, 26 серпня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір № 401647462, згідно якого відповідач-3 передав відповідачу-1 грошові кошти в сумі 15201 грн. 94 коп. для часткової оплати товару за договором від 26 серпня 2014 року шляхом безготівкового перерахування грошових коштів в сумі 12883 грн. 00 коп. на рахунок [PERSON], 2318 грн. 94 коп. оплати страхового платежу та комісійної винагороди банку /а.с.10/. Також 26 серпня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів, у відповідності до якого сторони підтверджують свою беззаперечну згоду на використання аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Банку згідно відтиску печатки Банку, що відтворені засобами копіювання, зразки яких містяться в п.1 цього договору для вчинення правочинів визначених пунктом 1 цього договору, також підтверджують, що вчинення правочинів, що вказані в п.1 цього договору із використанням аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Банку згідно Відтиску печатки Банку, що відтворені засобами копіювання є вільним волевиявленням сторін, відповідає внутрішній волі сторін цього договору, ніяким чином не порушує права сторін /а.с.11/. Крім цього, 26 серпня 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» укладено кредитний договір, що складається з заяви позичальника № АВН0RG115430062 від 26 серпня 2014 року та Умовами та правилами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), за умовами якого відповідач-4 зобов`язався оплатити частину вартості товару, шляхом безготівкового переказу грошових коштів в сумі 5000 грн. на рахунок СПД [PERSON] /а.с.12/. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до вимог ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.1, 3 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Так, у процесі розгляду спору факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню зацікавленою стороною, а наявність наданої в письмовій формі згоди другого з подружжя - з'ясуванню судом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 р. у справі № 6-163цс12). Позивач, вказуючи на те, що договір купівлі-продажу ПВХ конструкцій укладений [PERSON] з фізичною особою підприємцем [PERSON] на загальну суму 19 883 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні 00 копійок укладений не в інтересах сім`ї не наводить жодних доказів та аргументів на підтвердження цього факту. При цьому суду не надано як доказів придбання ПВХ конструкції за межами інтересів сім`ї, використання придбаного майна не в інтересах сім`ї, так і того, що укладаючи договір відповідач-1 не поставив до відома позивача. Також не надано суду і доказів вчинення шахрайських дій по відношенню відповідача-1 зі сторони відповідача-2, недієздатності відповідача-1, інше. Внаслідок викладеного, в задоволенні вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу ПВХ конструкцій укладений [PERSON] з фізичною особою підприємцем [PERSON] на загальну суму 19 883 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот вісімдесят три) гривні 00 копійок суд вважає за необхідне відмовити. Щодо вимог про визнання недійсним кредитних договорів від 26 серпня 2014 року № № 401647462, АВН0RG115430062, як таких, що укладені без згоди іншого з подружжя, суд виходить з того, що в означених договорах визначено його цілі - оплату вартості товару за договором купівлі-продажу. Водночас, як зазначено вище, суду не надано як доказів придбання товару за договором за межами інтересів сім`ї, використання придбаного майна не в інтересах сім`ї. Крім того, положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для іншого з подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору, внаслідок чого суд вважає за необхідне відмовити і в цій частині позову. Щодо вимог позивача про визнання недійсними кредитних договорів від 26 серпня 2014 року № № 401647462, АВН0RG115430062, як таких, що вчинені з порушенням ч.2, ст.207, ч.1 ст.230 ЦК України, суперечить вимогам абз.5 ч.4 ст.11 закону України «Про захист прав споживачів», суд, враховуючи положення ч.1 ст.16 ЦК України щодо наявності права на звернення до суду для захист порушеного іншими особами особистого права та інтересу, відсутність доказів на підтвердження недієздатності відповідача-1, та виходячи з положень ч.3 ст.215 ЦК України, ст..65 СК України, який наділяє іншого з подружжя правом звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним тільки у випадку, якщо такий договір укладений другим з подружжя без її/його згоди та не наділяє повноваженнями на звернення до суду для захисту інших особистих прав та інтересів іншого з подружжя, вважає що права позивача укладеними договорами не порушені, а тому підстав для звернення з означеними вимогами з цих підстав у відповідача відсутні та позов в цій частині заявлено неналежною особою, внаслідок чого - відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, обов`язок компенсації судових витрат покладається на позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed