Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача та визнання права власності на транспортний засіб, в обґрунтування якого зазначив, що 17.08.2012 року він на підставі заяви приєднався до Публічного договору про надання фінансового лізингу, відповідно до умов договору лізингодавець в особі ТОВ «Автоприват» передав позивачу в лізинг автомобіль Chery s11qq, тип легковий хечбек В, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 33 750,00 грн. Позивач відповідно до умов договору зобов`язався щомісячно вносити платежі, згідно графіку, який є невід`ємним додатком до зазначеного договору, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору фінансового лізингу. Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» здійснював обслуговування договору, контроль сплати щомісячних лізингових платежів та погашення лізингу. Платежі по договору вносились на транзитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автоприват». Станом на 15.07.2015 року позивачем було здійснено повне погашення договору. Однак, ТОВ «АВТОПРИВАТ» припинив свою діяльність з 11.08.2016 року. Таким чином, у зв`язку з ліквідацією юридичної особи ТОВ «АВТОПРИВАТ» позивач не може у визначений законом спосіб зареєструвати право власності на вищевказаний транспортний засіб. У зв`язку з чим, просить суд визнати право власності на автомобіль Chery s11qq, тип легковий хечбек В, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.03.2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового засіданні. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 23.09.2020 року залучено в якості співвідповідача по справі ТОВ «Автокредит плюс». Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, надали заяву, в якій просять суд слухати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, надав суду відзив на позовні вимоги, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнають, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» жодного відношення до ТОВ «Автоприват» не має, вони не є його правонаступником. Згідно постанови господарського суду Дніпропетровської області від 15.05.2014 року ТОВ « Автоприват» визнано банкрутом, та 11.08.2016 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про його припинення без правонаступника. Крім того, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобі проводиться на підставі заяв власників і документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, порядок якої затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388. Враховуючи зазначене, просять суд відмовити в задоволені позовних вимог. Представник відповідача - ТОВ «Автокредит плюс» в судове засідання не з`явився, про день, час і місце слухання справи повідомлений належним чином, заперечень щодо позову, відзиву та клопотань про відкладення справи до суду не направив, про поважність причин неявки суд не повідомив. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволеню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.08.2012 року [PERSON] на підставі заяви про приєднання до Публічного договору № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року приєднався до Публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах, визначених публічним договором про надання фінансового лізингу, що був розміщений на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОПРИВАТ». Відповідно до пункту 14.1.1. заяви предметом лізингу є автомобіль, згідно Специфікації, викладеної в Додатку №1. Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року, предметом лізингу є транспортний засіб марка Chery s11qq, тип легковий хечбек В, номер кузова [NUMBER] , 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , вартість якого складає 33750,00 грн. Відповідно до умов заяви, Лізингодавець в особі ТОВ «АВТОПРИВАТ» передав Лізингоодержувачу в особі позивача в лізинг зазначений вище транспортний засіб, а Лізингоодержувач [PERSON] в свою чергу зобов`язувався відповідно до умов Договору, які визначені в заяві та Додатку № 2 до Договору фінансового лізингу № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року, щомісячно вносити платежі згідно графіку, строк лізингу 60 місяців. Відповідно до п. 14.1.6 Договору платежі вносилися на транзитний рахунок у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «АВТОПРИВАТ». Згідно Додатку № 2 до Договору фінансового лізингу № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року, [PERSON] встановлено графік лізингових платежів з 26.09.2012 р. по 28.08.2017 р. у сумі 770,00 грн. щомісячно, 25.09.2017 року у сумі 199 грн. 02 коп., загальна сума платежів 52 904 грн. 91 коп. Згідно довідки № 668552262 від 15.07.2015 року, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк», у [PERSON] станом на 15.07.2015 року по угоді № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року у ТОВ «Автоприват» відсутня заборгованість. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 року (справа №904/8593/13) юридичну особу ТОВ «АВТОПРИВАТ» - ліквідовано. Статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилами частин першої, другої статті 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше. Положеннями ст. 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу. Згідно зі ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За приписами ст.6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є:предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 806 ЦК України до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду із позовом, позивач на власний розсуд обирає відповідний спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання права власності, позивач в силу статті 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно із ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами, за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права; у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником. Отже позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Умовами подання позову про визнання права власності є: 1) наявність права власності у позивача; 2) оспорювання права власності іншими особами; 3) наявність у власника можливості довести своє право власності. Суд звертає увагу, що позивачем на виконання угоди № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року, надано довідку про відсутність заборгованості станом на 15.07.2015 року. Однак, як вбачається з графіку погашення позивачем заборгованості по вищевказаному договору, останній платіж повинен бути сплачений 25.09.2017 року. Таким чином, позивачем не надано до суду доказу на підтвердження того, що ним сплачені кошти по угоді № DO00A!0000368340 від 17.08.2012 року в повному обсязі. Крім того, позивач не надав належних, допустимих, достовірних доказів про підстави, на які посилається у позові, а саме те, що відповідач ТОВ «Автокредит плюс» є правонаступником ТОВ «Автоприват плюс», а також, що відповідачами ПАТ КБ «Приват Банк» та ТОВ «Автокредит плюс» порушені права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги вимоги позивача про визнання за ним права власності на транспортний засіб, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню в зв`язку з недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed