Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, змінивши вимоги якого просить визнати договір позики, яким є написана ним розписка про отримання у відповідача позики в сумі 5 850 доларів США, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], та стягнути з відповідача на його користь 146 250 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04.04.2016 між ним та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо відчуження останнім на його користь транспортного засобу марки «Renault Kangoo», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шляхом написання боргової розписки про взяття у відповідача позики на суму 5 850 доларів США, з умовою виплати такої до 04.04.2018.В свою чергу, відповідач зобов'язався після виплати обумовленої суми зняти вищевказаний автомобіль з обліку в органах МВС для подальшої реєстрації такого за позивачем. Так, під час укладення правочину сторонами погоджено ціну транспортного засобу, що становить 146 250 грн. (еквівалент 5 850 доларів США), а також порядок розрахунків за відчуження автомобіля та передання такого. Відповідач передав йому вказаний автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та в подальшому він вільно та безперешкодно володів автомобілем. Зазначає, що фактично договору позики з відповідачем ніколи не укладав та жодних коштів в останнього в борг не брав, така розписка написана ним за вартість транспортного засобу марки «Renault Kangoo», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], шасі [NUMBER], колір жовтий, дизель, об'єм двигуна 1461 куб.см, що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01.04.2016, тобто, з метою укладення іншого правочину - договору купівлі-продажу, який сторони насправді вчинили. Окрім цього, вказав, що домовився з відповідачем про продаж автомобіля в хорошому технічному стані, який не потрапляв у ДТП, однак, [PERSON] домовленості не виконано, оскільки автомобіль постійно ламався та потребував регулярного ремонту. Проте, не дивлячись на такий стан автомобіля, він сплатив відповідачу за нього усі обумовлені кошти, чим виконав зобов'язання. Оскільки, між ними в дійсності був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, учасники якого приховали даний правочин, шляхом написання відповідної розписки про позику, відтак, договір позики від 04.04.2016 є удаваним. Окрім цього, вказаний автомобіль марки «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], з 16.03.2018 знаходиться в [PERSON], оскільки останній вимагав його у нього повернення цього автомобіля, однак, повернути сплачені йому кошти за автомобіль в сумі 146 250 грн. відповідач відмовляється, відтак, вказані кошти просить стягнути з відповідача на свою користь. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просили позов задоволити. Представник позивача додатково вказав, що факт перебування автомобіля у позивача підтверджує те, що між сторонами насправді був укладений договір-купівлі продажу, а написана позивачем розписка є лише формою укладення такого договору, жодних коштів позивач від відповідача у позику не отримував. Зазначив, що сплативши вартість транспортного засобу, позивач звернувся до відповідача з проханням виконати свої зобов'язання за договором, тобто, перереєструвати автомобіль за позивачем, однак, відповідач відмовився та зажадав від позивача сплати додаткової суми коштів, необумовленої договором. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, надав пояснення про те, що між сторонами не було жодної домовленості про продаж належного відповідачу транспортного засобу. Відповідач позичив позивачу кошти, які останній зобов'язувався повернути, про що свідчить відповідна розписка. Оскільки відповідач займався наданням послуг таксі, вказаний автомобіль відповідач на прохання позивача передав останньому в користування з метою отримання доходу від надання послуг таксі та якнайшвидшого повернення відповідачу боргу за розпискою, так як інших доходів позивач не мав. Ствердив, що між сторонами існувала домовленість лише з приводу того, що на час користування позивачем транспортним засобом усі витрати по обслуговуванню та утриманню такого він буде нести самостійно. Зазначив, що оскільки [PERSON] повернув [PERSON] суму позики, а належний відповідачу автомобіль був суттєво понищений позивачем, відтак, відповідач звернувся до останнього з вимогою про повернення транспортного засобу. Ствердив, що жодних претензій матеріального характеру відповідач не має, оскільки умови договору позики позивачем виконано. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим до виконання сторонами (статті 627 - 629 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 Цивільного кодексу України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 Цивільного кодексу України, зокрема, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.Розписка має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Як вбачається зі змісту копії розписки від 04.04.2016 р. [PERSON] взяв грошову позику в [PERSON] у розмірі 5 850 доларів США, які зобов'язався повернути до 01.05.2017р. Факт складення та підписання вказаної розписки позивачем не заперечується. Отже, в даній розписці містяться всі умови договору позики, визначені положеннями ст. 1046 Цивільного кодексу України. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач та його представник посилались на те, що підставою для оспорювання договору позики від 04.04.2016 р. є той факт, що кошти позичальнику позикодавцем не передавались, розписка була надана лише для підтвердження розрахунку за придбання автомобіля, сторони умисно оформили один правочин у формі відповідної розписки, однак, між ними насправді були встановлені інші правовідносини, що випливали з договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01.04.2016, тобто, фактично договір позики є удаваним правочином. У відповідності до вимог ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз»яснень, що містить п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз'яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Мета удаваного правочину полягає у тому, щоб приховати дійсну волю сторін та спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, відповідно до ст. 81 ЦПК України має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин має доводитися доказами. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підтвердження укладення між сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу замість договору позики позивач покликається на наявність самої розписки, факт передачі відповідачем автомобіля, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тривалість безперешкодного користування автомобілем, здійснення ремонтних робіт такого та сплата відповідачу 5 850 доларів США, що становить вартість автомобіля марки «Renault Kangoo», д.н.з. [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01.04.2016. Разом з тим, дані обставини не доводять мети у прихованні своєї дійсної волі та намаганні спричинити інші наслідки, ніж ті, що випливають із договору позики. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, умов, які б свідчили про намір відповідача передати у власність позивача транспортний засіб, а кошти в розмірі 5 850 доларів США позивач мав сплатити саме за таке майно, договір не містить. Сам факт тривалого користування транспортним засобом та долучені позивачем копії платіжних доручень і чеків, які не містять призначення платежу, не можуть свідчити про настання між сторонами прав та обов'язків, передбачених договором купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому, слід зазначити, що платником коштів, сплачених на рахунок відповідача згідно з платіжними дорученнями, є не позивач, а інша особа - [PERSON]. Також, в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що у сторін були будь-які перешкоди до укладення ними саме договору купівлі-продажу транспортного засобу у випадку існування таких правовідносин або що у сторін існувала необхідність приховувати укладення договору купівлі-продажу під укладенням договору позики. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укласти договір позики та підтверджували б те, що їх воля при укладанні оспорюваного договору була направлена для приховування іншого правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу. Враховуючи вищевикладене,у задоволенні позовної вимоги про визнання договору позики удаваним необхідно відмовити. Оскільки підстав для визнання правочину удаваним в ході розгляду справи не встановлено, відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 146 250 грн. також судом не може бути задоволена. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.ст. 235, 1046, 1047 ЦК України та

Outcome: dismissed