Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Інвест Компанія» про визнання угоди недійсною та стягнення грошових коштів. Мотивує свої позовні вимоги тим, що 14 січня 2013 року між ним та ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» було укладено угоду № 000431 на суму 40000 гривень. Вказаний договір було укладено з метою отримання кредиту на придбання житла. За угодою позивачем було перераховано на рахунок відповідача загальну суму у розмірі 40000 гривень з метою придбання нерухомого майна в кредит зі сплатою 10% річних на умовах положення про приділення та надання фінансового ліміту. На визначеній в угоді і положенні умовах, які є невід'ємними, [PERSON], виявила бажання стати партнером секції програми ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія», метою якої є купівля партнером секції програми товару, зазначеного в Положенні ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія». Позивач вказує на те, що підписуючи з ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» зазначену угоду та Положення про приділення та надання фінансового ліміту, вона вважала та мала намір отримати 400000 гривень у боргу, однак як з'ясувалося згодом правовідносини, що склалися між нею та відповідачем на підставі зазначеної угоди і Положення виникли внаслідок обману співробітниками ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» стосовно, як мети укладення угоди так і її суті, а також у зв'язку з веденням відповідачем нечесної підприємницької практики. Вважає, що відповідачем було порушено ряд положень Закону України «Про захист прав споживачів» і угода № 000431 від 14.01.2013 року укладена між нею та відповідачем є недійсним правочином, оскільки їх недійсність встановлена законом. З посиланням на такі обставини і обґрунтовуючи свої вимоги з посиланням на статті 203, 215 ЦК України, просить суд ухвалити рішення, яким визнати угоду № 000431 від 14.01.2013 року недійсною та стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 80000 гривень, з яких 40000 гривень сума перерахованого, а 40000 гривень компенсація за нанесені збитки та 20000 гривень моральної шкоди. Представник позивача надіслав до суду клопотання слухати справу у його відсутність. Підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у тексті позову та з посиланням на докази, долучені до матеріалів справи просив суд позов задовольнити повністю. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки за адресою місцезнаходження відповідача, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, дійшов наступних висновків. 14 січня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» (відповідач) в особі Кузнєцової О.Є. було укладено угоду № 000431 від 14.01.2013 року. Вказаний договір було укладено з метою отримання кредиту на загальну суму 400000 гривень з метою придбання житла (далі Угода). На виконання умов Угоди у якості попередньої оплати за товар (вступний внесок та чергові платежі), позивачем було здійснено платіж у розмірі 40000 гривень. Тобто за оспорюванню угодою позивачем було перераховано на рахунок відповідача загальну суму у розмірі 40000 гривень з метою придбання нерухомого майна в кредит зі сплатою 10% річних на умовах положення про приділення та надання фінансового ліміту. Факт того, що підписання даної Угоди спрямовано на отримання кредиту на дуже вигідних умовах повідомили та підтримували працівники відповідача, які займалися оформленням вказаних Угод. Крім того, про це свідчить приблизний фінансовий звіт, який було надано відповідачем позивачу та розміщене в газеті оголошення, про що в матеріалах справи міститься його примірник. Абзац 2 пункту 2 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» серед іншого передбачає, що відносини, які витікають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян у тому числі про надання кредитів регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками, є договором про надання споживчого кредиту; а отже, на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до Рішенням Конституційного суду України від 10.11.2011 року по справі №1-26/2011, зазначено, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 1 Угоди, предметом Угоди є надання можливості, на визначених в угоді і положенні умовах, які є невід'ємними, стати партнером секції відповідача, метою якої є купівля партнером секції програми товару, зазначеного в Положенні ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія». На виконання п. 2 Угоди та ст. 5 Положення до кожної з Угоди позивач сплатив відповідачу 40000 гривень оплати за підготовку документів партнера. На погляд суду вказана умова Угод є несправедливою стосовно позивача [PERSON], як споживача, оскільки виходячи з аналізу умов зазначеної угоди у сукупності з нормами Положення суд дійшов висновку, що кошти, сплачені [PERSON] на користь відповідача в якості декларативної умови, яка не має під собою реального виконання відповідачем будь-яких обов'язків, забезпечених цією оплатою. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з ч. 2, п. 3, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч. ч. 5, 6, 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до ст. 10 Положення, розірвання даного договору на паритетних правах взагалі не можливе. Відповідно п. 10.1 Положення, у випадку, якщо партнер виявив бажання розірвати угоду протягом трьох календарних днів від дати підписання угоди, такому партнеру буде повернуто суму всіх коштів внесених на рахунок відповідача за мінусом 10% від сплаченої суми. У разі виявлення бажання Партнером розірвати договір після закінчення вказаного вище терміну, застосовуються положення п. 10.2. Угоди, згідно з якими вступний внесок Партнеру не повертаються ні за яких умов. У випадку ж отримання Фінансового Ліміту, та до завершення розрахункової системи, розірвання угоди за ініціативою партнера взагалі не можливе. На погляд суду зазначені умови порушують принцип рівності сторін договору, учасником якого є [PERSON] в якості споживача, а тому їх слід визнати несправедливими відносно позивача, що є правовою підставою визнання договору недійсним. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Також, суд аналізуючи умови Угоди вважає і вбачає наявність ознак здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Констатуючи такий факт суд вважає необхідним зазначити, що з одного боку, з умов оспорюваних договорів випливає, що згідно з Угодою та Положенням про приділення та надання фінансового ліміту, предметом договору є нерухоме майно, оплату якого проводить відповідач або сам позивач, за рахунок грошей відповідача з розстроченням платежів. В той же час, виходячи з аналізу інших умов договору випливає, що відповідач не надає позик, а формує групу Партнерів (секція), які за рахунок власних внесків формують фонд групи (Фінансовий Ліміт). Після цього Партнеру надається Фінансовий ліміт, тобто виплата грошових коштів шляхом оплати рахунку-фактури, пред'явленого Партнером програми. Відповідно до визначення понять (термінів), які використовуються в договорі - «Пропозиція», «Щомісячний платіж», «Чистий платіж», «Фінансовий ліміт», «Приділення фінансового ліміту» - передбачено, що за результатом Приділення фінансового ліміту Партнеру Надається фінансовий ліміт, який є дозволом та підставою для придбання товару на користь особи, що входить до секції. Товар оплачується за рахунок Щомісячних платежів партнерів, що знаходяться на банківському рахунку відповідача. Таким чином, відповідач, відповідно умов угоди, формує групу клієнтів (Партнерів) за рахунок сплати ними щомісячних платежів, тобто за кошти клієнтів, які сформовані у загальний фонд (Фінансовий ліміт). Фінансовий ліміт призначений для придбання товарів для Партнерів програми. При цьому, дозвіл на придбання товару (Надання Фінансового Ліміту) надається не всім Партнерам секції, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Таким чином розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учасників програми. При цьому надання Партнеру Фінансового ліміту є компенсацією за рахунок коштів інших Партнерів, залучених до Умов Програми. Відповідачем жодних дій на користь позивача за Договорами виконано не було, кредит йому не надавався, гроші до цього часу не повернуті. За таких мотивів, суд дійшов категоричного висновку, що працівники ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» навмисно ввели позивача в оману щодо істотних умов Договору, а саме щодо його предмету. Відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною, а також забороняється, як таке, що вводить в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з ч. 6 п. 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Судом при прийнятті даного рішення враховується, що за наслідками розгляду заяви про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах Верховним Судом України винесено Постанову від 23 травня 2012 року по справі № 6-35цс12. Верховним Судом України було сформульовано правову позицію, щодо подібних правовідносин, а саме: «За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки позивачка сплачувала кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, ПАТ «Філдес Україна» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи «Кар Кредит», касаційний суд помилково погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що спірний договір - це досягнута між сторонами угода про посередницьку діяльність, яка не порушує права позивачки, а діяльність ПАТ «Філдес Україна» з реалізації системи «Кар Кредит» не є такою, що вводить споживача в оману». Крім того у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2013 року по справі № 6-161цс12 було сформульовано наступну правову позицію: «Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів із метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. В силу вимог ч. 1 ст. 3607 ЦПК України, зазначені правові позиції є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Зазначена стаття також передбачає, що суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлена наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи на нікчемність такого правочину одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд вважає, що невідповідність умов Угоди № 000431 від 14.01.2013 року та Положення про приділення і надання фінансового ліміту законодавству України є підставою недійсності зазначеної Угоди згідно з вимогами ст. ст. 203, 215 Цивільного Кодексу України. Відповідно, сплачена позивачем за Угодою № 000431 від 14.01.2013 року грошова сума в загальному розмірі 40000 гривень підлягає стягненню з ТОВ «Міжнародна Інвест Компанія» на користь [PERSON] В той же час, суду станом на день розгляду справи не надано доказів завдання позивачу збитків та моральної шкоди. Вказані вимоги позивача не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому на погляд суду відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини 2 статті 230 ЦК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 400 гривень.

Outcome: approved