Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 01.07.2010 року з [PERSON] було укладено договір б/н, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та « Тарифами Банку» являє собою договір про надання банківських послуг, що підтверджується її особистим підписом у заяві. Згідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний заплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову. Відповідачка порушила умови договору, не надавши своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим у позивача є право вимагати повернення всієї суми кредиту. Станом на 31.08.2017 року заборгованість становить 27590,91 грн., яку і просить стягнути з [PERSON], а також судовий збір в сумі 1600,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просить справу розглянути в його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с. 1- 3). Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити в його задоволенні в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, суд приходить до наступного висновку, виходячи із слідуючого. Судом встановлено, що 01.07.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, за яким остання отримала кредит в сумі 500,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» являє собою договір про надання банківських послуг, що підтверджується її особистим підписом (а.с.6) Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язуєтся надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства . Посилаючись на невиконання зобов`язання відповідачкою, позивач надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого станом на 31.08.2017 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 27590,91 грн. і яка складається з: заборгованості за кредитом - 212,80 грн.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 21388,07 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 4200, 00 грн.; штрафу (фіксована частина) -500,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 1290,04 грн. (а.с.4-5). Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебігу позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22.10.2014 року у справі №6-127цс14. Згідно умов кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки. Із довідки, наданої банком вбачається, що термін дії картки, відкритої на ім`я [PERSON] був визначений до жовтня 2013 року (а.с.82), а з позовною заявою про стягнення з [PERSON] заборгованості банк звернувся 24.10.2017 року (а.с.2). Тобто, на момент звернення до суду із позовом трирічний строк позовної давності сплинув. Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту був збільшений до 50 років. Визначений в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшений строк позовної давності не може бути застосований за відсутності письмової згоди позичальника на збільшення позовної давності відповідно до положення ч.1 ст.259 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Всупереч вимогам ст.ст.81, 82 ЦПК України, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення із [PERSON] письмового договору про збільшення позовної давності. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що 06.11.2013 року відповідачкою був здійснений платіж на погашення кредитної заборгованості в сумі 544,42 грн., оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що у листопаді 2013 року саме нею був здійснений даний платіж. Суд звертає увагу на те, що навіть у разі внесення платежу для погашення заборгованості 06.11.2013 року, останнім днем звернення з позовом до суду було б 06.11.2016 року, а не 24.10.2017 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed