Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення та усунення перешкод в користуванні майном, в якому вказав, що рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 21.07.2011 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS]. 07.12.2012 року відбулись прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки та переможцем вказаних торгів був визначний позивач. 14.12.2012 року за позивачем було зареєстровано право власності на вказану вище квартиру. Крім того, 05.08.2014 року позивач і сам зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі. Однак на даний час позивач не має змоги вільно користуватись та розпоряджатись належним йому на праві власності майном, оскільки з моменту придбання спірної квартири відповідачі чинять перешкоди позивачу у вселенні до квартири. Позивач зазначає, що він неодноразово звертався до відповідачів з вимогою звільнити спірну квартиру, однак на звернення позивача відповідачі не реагували. Посилаючись на зазначене, позивач просить суд виселити відповідачів з квартири [ADDRESS], зобов'язати відповідачів припинити дії, спрямовані на порушення права позивача на володіння, користування та розпорядження вказаним нерухомим майном, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили суду, що прилюдні торги, які відбулись 07.12.2012 року, було проведено з порушенням норм законодавства, оскільки не був дотриманий порядок їх проведення та позивач незаконним шляхом набув право власності на спірну квартиру, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається за матеріалів справи, відповідно до ату державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ в м.Києві про реалізацію арештованого нерухомого майна від 12.12.2012 року, позивач став власником квартири [ADDRESS] (а.с.9). Згідно свідоцтва посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] від 14.12.2012 року, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до довідки форми №3 Житлово-будівельного кооперативу «Вчитель» від 06.08.2014 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення.. Статтею 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться у добровільному або судовому порядку. З огляду на викладене, суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги в частині виселення відповідачів із спірної квартини, оскільки судом встановлено, що зазначена квартира належить позивачу на праві власності, крім того, суд дійшов висновку, що відповідачі порушують його права та законні інтереси як власника на свій розсуд володіти належним йому на праві власності майном, а тому позивач має право заявляти вимоги щодо виселення із спірної квартири відповідачів. Суд не бере до уваги заперечення відповідачів про неправомірність набуття позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки ці посилання спростовуються постановою Вищого господарського суду України від 28.10.2013 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.06.2014 року. Позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачів припинити дії, спрямовані на порушення права позивача на володіння, користування та розпорядження спірною квартирою задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак в судовому засіданні позивачем не був доведений факт того, що відповідачі чинять йому перешкоди у вільному користуванні, володінні та розпорядженні жилим приміщенням та не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial