Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що 20.06.2017 року він уклав з відповідачем [PERSON] договір позики, відповідно до якого надав відповідачу у позику 15400 доларів США з кінцевим строком сплати 01.08.2017 року, однак відповідач свої обов'язки не виконав, грошові кошти не повернув. А тому просив стягнути з відповідача на його користь борг, що становить гривневий еквівалент 15400 доларів США, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, встановленого для долара США на день платежу. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Доповнив, що дійсно позивач передавав через відповідача посилку, яку в подальшому було викрадено іншою особою. Відомості про вказаний факт внесено в єдиний реєстр досудового розслідування. 20.06.2017 року позивач позичив відповідачу кошти в сумі 15400 доларів США, а відповідач відповідно написав власноручно розписку. Кошти на даний час позивачу не повернуто. Вважав, що аудіозапис, наданий представником відповідача, є неналежним доказом, оскільки не ідентифіковані особи, розмова яких записана на диску. Крім того, зазначені на аудіозаписі особи не надавали згоди та дозволу на проведення аудіозапису та втручання в їх особисте життя. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та у відсутності позивача, а також просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що ніякого договору позики не укладалося та ніяких коштів у [PERSON] він не позичав. Він працює перевізником на маршруті Чернівці-Київ. 12.05.2017 року о 17.00 год. він виїхав на черговий рейс. До нього зателефонував [PERSON] з проханням взяти передачу з м. Хмельницький до м. Київ. Позивач передав йому пакунок, однак під час запланованої зупинки в с. Вербка Летичівського району Хмельницької області біля ресторану «Два Гуся» пакунок було викрадено. Він зателефонував до позивача та повідомив про крадіжку, на що позивач сказав, що в передачі знаходились кошти в сумі 15400 доларів США. Щодо вказаної події зареєстровано кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування. 20.06.2017 року [PERSON] повідомив йому, що кримінальне провадження по факту крадіжки передано в м. Київ і потрібно поїхати до слідчого для дачі додаткових пояснень. Коли вони приїхали в м. Київ, йому запропонували пройти тест на поліграфі, він погодився. Після проходження тесту на поліграфі, шляхом примусу та погроз йому було надано заздалегідь підготовлену розписку, яку він переписав і підписав. В нього не було вільного волевиявлення на укладення будь-яких договорів, кошти позивач йому не позичав, ніяких договорів між ним та позивачем не укладалося. Крім того, між ним, його представником [PERSON], позивачем [PERSON] та [PERSON] відбулась розмова в кафе, яку записала його представник [PERSON], з приводу обставин передачі, викрадення коштів та написання ним розписки. У вказаній розмові відсутня інформація, яка б стосувалася особистого життя будь-кого із учасників розмови, розмова не містить персональних даних і не є конфіденційною. Розмова проводилась з позивачем, запис розмови здійснювався на технічних пристрій, який не є забороненим та не суперечить моральним засадам суспільства. Він надав згоду на відтворення аудіозапису. Допитана в якості свідка представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно розмову записувала вона. Під час розмови був присутній позивач [PERSON] Вона не просила позивача надати документи, які посвідчують його особу, однак з тимчасової посвідки, яка міститься в матеріалах справи, вона може з впевненістю повідомити, що розмова відбувалась саме з позивачем [PERSON] Вона надала згоду на відтворення аудіозапису. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що відповідно до копії розписки від 20.06.2017 року (а.с.4) відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] кошти в сумі 15400 доларів США та зобов'язався повернути в строк до 01 серпня 2017 року. Факт написання розписки підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON] Відповідності до вимог ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.2 ст. 1049 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з копії розписки від 20.06.2017 року, строк дії договору встановлено до 01.08.2017 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 03.07.2017 року, тобто до закінчення строку дії договору, однак, суд вважає, що звернення позивача не є передчасним, оскільки протягом розгляду справи в період з 03.07.2017 року по 23.04.2019 року відповідач не повернув позивачу кошти в сумі 15400 доларів США. Суд вважає, що посилання відповідача [PERSON] на те, що він шляхом примусу та погроз переписав заздалегідь підготовлену розписку є безпідставним, оскільки суду не надані докази звернення його до органів поліції з даного приводу відразу після написання розписки. Відповідно до витягу з ЄРДР від 13.05.2017 року (а.с.137), 12.05.2017 року близько 22.30 год. невстановлена особа під час проїзду у автобусі із сполученням Чернівці-Київ, перебуваючи в с. Вербка Летичівського району Хмельницької області таємно викрала із сейфу грошові кошти в сумі 15400 доларів США, чим заподіяла [PERSON] майнової шкоди на вказану суму. Вказаний факт не заперечується судом, однак до розгляду даної справи він не має відношення, оскільки суд розглядає справу про стягнення заборгованості по договору позики, оформленого розпискою, власноручно написаною [PERSON] Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30.03.2018 року (а.с.104) позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину (зобов'язання), оформлене розпискою, залишено без розгляду у зв'язку із заявою позивача, а тому, суд вважає, що посилання відповідача [PERSON] про недійсність правочину є безпідставним та не підтверджене жодним належним та допустимим доказом. Що стосується аудіозапису розмови між відповідачем [PERSON], представником відповідача [PERSON] та двома особами чоловічої статі, яку записала представник [PERSON] та яка за клопотанням відповідача та його представника досліджувалась судом, то слід зазначити наступне. Згідно із абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Відповідно до ч.8 ст.7 ЦПК України особисті папери, листи, записи телефонних розмов, телеграми та інші види кореспонденції можуть бути оголошені у судовому засіданні лише за згодою осіб, визначених ЦК України. Це правило застосовується при дослідженні звуко- і відеозаписів такого самого характеру. Суд вважає, що в частині наданого представником відповідача диску з аудіозаписом, на який відповідач та його представник посилаються як на доказ підтвердження факту не позичання у позивача коштів, то вказаний диск не є первісним джерелом аудіозапису, а тому встановити період запису суду не виявляється можливим. Також неможливо ідентифікувати осіб, яким належить голос на аудіозапису, із перемовин, які ведуться, неможливо встановити ані кількість коштів, ані строки їх повернення. Крім того, всі учасники зазначених перемовин не надавали згоди на відтворення аудіозапису та не вказали чітко, що саме вони були учасниками розмови. Частиною 1 ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16.04.1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність, Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» №185/94-ВР від 23.09.1994 року. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов'язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики в сумі 15400 доларів США, без зазначення гривневого еквіваленту на день платежу, оскільки суду не відомо, коли саме буде здійснено відповідачем платіж, частково задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: partial