Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості по договору позики та штрафних санкцій у виді трьох відсотків річних від простроченої заборгованості передбаченої законом, посилаючись на те, що позивач позичив відповідачу у борг кошти, що було оформлено розпискою на визначений строк. Відповідач у визначений строк заборгованість не повернув, на вимоги про повернення коштів не реагує, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник останнього позов підтримали, просили задовольнити з підстав зазначених в останньому. Позивач пояснив, що після спливу строку у який відповідач повинен був повернути борг, сторони неодноразово зустрічалися і відповідач зобов'язувався повернути борг, чим визнав його наявність. Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, у зв'язку з чим просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, відповідач зазначив, що не зустрічався з позивачем і не проводив розмов про повернення заборгованості. Представник позивача просив відмовити у застосуванні наслідків спливу строку позовної давності, у зв'язку з обставинами зазначеними позивачем, та надав відповідне клопотання. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 02.06.2008 року сторони уклали договір позики відповідно до якого позивач позичив відповідачу грошові кошти в розмірі 170000 доларів США із кінцевим строком повернення останніх до 01.09.2010 року, що було оформлено розпискою /а.с. 7/. Відповідач не повернув кошти до вказаної дати. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі, що були передані йому позичальником) у строк та в порядку встановлені договором. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно договору позики кінцевий строк повернення грошей мав місце до 01.09.2010 року, отже початок порушення прав позивача мав місце вже 02.09.2010 року і виходячи з вимог закону строк позовної давності, під час якого позивач мав можливість звернутися до суду за захистом своїх прав сплинув 02.09.2013 року, тоді як позивач звернувся до суду 14.04.2014 року. Позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку позовної давності, крім того наполягає, що останній був перерваний, оскільки у розмові з відповідачем останній пообіцяв позивачу, що борг поверне, а отже своїми діями визнав борг. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України,перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Враховуючи те, що позивач не визнає ті обставини, що сторони мали зустрічі з приводу заборгованості, про що позивач не надав доказів, інших доказів, які б свідчили про визнання відповідачем боргу, як то часткове погашення боргу тощо позивач також згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надав, доводи останнього щодо перебігу строку позовної давності є неспроможними. Відповідач заявив про застосування строків позовної давності /а.с. 25/. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач пропустив строку позовної давності, а відповідач заявив про застосування наслідки спливу такого строку. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed