Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням недостовірної інформації через мережу Інтернет на сайті інформаційного агентства «Полтава» у статтях «Вбив людину йдеш на підвищення!» та «І знов про прокурора Миколу Верблюда: по слідах публікації». В позові посилався на те, що автором вказаних статей є [PERSON] У вказаних статтях викладена недостовірна та така, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформація. Тому позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену ТОВ «Інформаційне агентство «Полтава», яка міститься у статтях [PERSON] «Вбив людину йдеш на підвищення!» та «І знов про прокурора Миколу Верблюда: по слідах публікації», про те, що позивач вчинив злочини, а саме вбивство людини та порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, що позивач є хамом, грубіяном, брехуном, порочним прокурором, що він знущається над молодим хлопцем. Також просив суд зобовязати ТОВ «Інформаційне агентство «Полтава» негайно видалити з мережі Інтернет вказані статті, та не пізніше трьох календарних днів з дня набрання рішенням законної сили здійснити спростування недостовірної інформації шляхом розміщення на власному веб-сайті інформаційного повідомлення у спосіб, найбільш близький до способу її поширення, за змістом, який він навів у позовній заяві. Крім того просив суд стягнути з кожного з відповідачів на його користь по 45000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, пославшись на викладені в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ТОВ «ІА «Полтава» [PERSON] проти позову заперечили. При цьому не заперечували факт розміщення на веб-сайті ТОВ «ІА «Полтава» статей «Вбив людину йдеш на підвищення!» та «І знов про прокурора Миколу Верблюда: по слідах публікації». Але вказували, що у вказаних статтях автором викладена достовірна інформація та наведені оціночні судження, які не підлягають доведенню та спростуванню. Пояснювали, що ними жодним чином права позивача та норми чинного законодавства не порушувались. Крім того, заперечували факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Тому в задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі. Після оголошеної судом перерви відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, що відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. Тому, враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача [PERSON] на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня 2016 року на веб-сайті ТОВ «ІА «Полтава» розміщена стаття [PERSON] під назвою «Вбив людину йдеш на підвищення!». У вказаній статті викладена наступна інформація: «У 2002 р., будучі прокурором Гребінки Полтавської обл., цей [PERSON] скоїв ДТП, в якій, з його провини загинула людина». Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості Частина 1\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~\~Конвенцію\~\~про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини\~\~як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~встановлено право кожного\~\~на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1від 27 лютого 2009 року « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Як встановлено судом, і цей факт в судовому засіданні визнавав позивач, у 2002 році за його участі дійсно сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинула людина. Але вина [PERSON] у скоєнні даної ДТП відсутня, внаслідок чого прокуратурою Полтавської області 24 серпня 2002 року прийнято рішення про закриття кримінальної справи, що розслідувалася за даним фактом, на підставі п.2 ст.6 КПК України редакції 1960 року, тобто за відсутності в діянні [PERSON] складу злочину (а.с.81). Інформацією про відсутність вини [PERSON] у ДТП, що сталася за його участю у 2002 році, в повній мірі володів і автор статті «Вбив людину йдеш на підвищення!» [PERSON] Зазначена обставина підтверджується даними листа прокуратури Полтавської області від 30 вересня 2016 року №19-104 вих.16 на імя [PERSON], першу сторінку якого відповідач розмістив у своїй статті (а.с.24). Із вказаного листа вбачається, що у 2002 році прокуратурою Полтавської області здійснювалося досудове розслідування у кримінальній справі за фактом ДТП за участю [PERSON] У вказаній справі [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався, кримінальна справа закрита на підставі п.2 ст.6 КПК України (в редакції 1960 року). Незважаючи на наявність у нього вказаної інформації, відповідач [PERSON] у зазначеній вище статті вказав, що у ДТП людина загинула з вини [PERSON]: «У 2002 р., будучі прокурором Гребінки Полтавської обл., цей [PERSON] скоїв ДТП, в якій, з його провини загинула людина», «Якщо читачі подумали, що винуватець загибелі людини пішов під суд та отримав строк то дуже помиляєтесь! \~До кримінальної відповідальності [PERSON] не притягувався! \~Кримінальна справа на [PERSON] була закрита!». Таким чином вказана інформація щодо вини позивача у загибелі внаслідок ДТП людини, що розміщена у статті «Вбив людину йдеш на підвищення!», не відповідає дійсності, а тому є недостовірною. Також у наведеній статті автор вказує, що [PERSON] «…знов взявся за старе, знов скоював ДТП…».\~ Обовязок довести достовірність даної інформації закон покладає на відповідачів, але будь-яких належних доказів на підтвердження достовірності наведеної інформації відповідачами суду не надано. Тому вказана інформація судом також визнається недостовірною. Суд не погоджується з доводами відповідачів про те, що вказана інформація є оціночними судженнями, оскільки вона може бути перевірена на відповідність. Тому поширена відповідачами вказана інформація щодо дій позивача є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.\~ Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання недостовірною іншої інформації, викладеної у статті «Вбив людину йдеш на підвищення!», суд встановив, що у ній позивача охарактеризовано як «хама, грубіяна, брехуна». Вказано, що позивач «разом із сімома (!) слідчими СБУ знущаються над молодим хлопцем, який є свідком по ділу і арешту хабарника-СБУшника»,«… прокурор Верблюд всіляко і панічно намагався позбавитися зайвого свідка, навіть обманом», «читач може сам подивитись на клоунаду прокурора Верблюда, на його хамську поведінку, та надати йому оцінку». Також до [PERSON] автором статті застосовано таке висловлювання як «порочний прокурор». При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. На час опублікування статті та на час розгляду справи позивач перебуває на посаді прокурора у прокуратурі Полтавської області, тобто є публічною особою. Згідно Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендацій, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя, публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Тому суд вважає, що як публічна особа [PERSON] мав бути готовим до критики як у звязку з його професійною діяльністю, так і у звязку з подіями в його повсякденному житті. Як вбачається зі статті, під «знущанням над молодим хлопцем» автор має на увазі чисельні виклики особи до слідчого. Тобто цим висловом автор надає оцінку подіям, що повязані з цією особою та позивачем, відповідно, висловлює оціночні судження. Також оціночними судженнями, критикою діяльності та поведінки позивача є інші оскаржувані позивачем вислови. Відповідно, підстави для визнання їх недостовірною інформацією відсутні. Таким чином, в частині визнання інформації, викладеної у статті «Вбив людину йдеш на підвищення!» недостовірною позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також судом встановлено, що 21 листопада 2016 року на веб-сайті ТОВ «Інформаційне агентство «Полтава» розміщено статтю [PERSON] «І знов про прокурора Миколу Верблюда: по слідах публікації». Але у вказаній статті будь-яких фактичних тверджень щодо позивача, які він просив суд визнати недостовірними, такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію, викладено не було. Стаття містить лише оціночні судження автора, які не підлягають доведенню, не можуть бути визнані недостовірними, а також такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Тому підстави для визнання такої інформації недостовірною відсутні. Вирішуючи позовні вимоги про визнання інформації такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача, суд виходить з наступного. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.4 постанови №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як встановлено судом, поширенням щодо позивача недостовірної інформації відповідачі сприяли формуванню негативної оцінки позивача в очах оточуючих, що порочить честь [PERSON] Оскільки недостовірна інформація не стосувалася професійної діяльності позивача, відсутні підстави вважати, що її поширенням відповідачі порочать ділову репутацію [PERSON] Крім того, відсутні докази, що внаслідок поширення недостовірної інформації щодо участі позивача у ДТП та його вини у смерті людини знизилася його самооцінка, що це вплинуло на визнання його унікальної біопсихосоціальної цінності, а відповідно, що було принижено його гідність. Тому суд вважає за необхідне визнати, що поширенням недостовірної інформації щодо позивача відповідачі порочать його честь. Підстави для визнання інформації такою, що порочить гідність позивача та його ділову репутацію, відсутні. Відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Скориставшись наведеним правом, позивач просить суд зобовязати відповідачів спростувати недостовірну інформацію. Тому наведена вище недостовірна інформація підлягає спростуванню, відповідачів необхідно зобовязати таку інформацію спростувати та опублікувати її спростування. Оскільки судом встановлено, що тільки конкретна інформація у статті є недостовірною, тому відповідачів необхідно зобовязати видалити та спростувати саме цю інформацію. Підстави для зобовязання відповідачів видалити статті в повному обємі та оприлюднити спростування судом не встановлені. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Але, враховуючи обєм недостовірної інформації та її зміст, підстави для зобовязання відповідачів оприлюднити спростування наведеного позивачем змісту судом не встановлені. Оскільки для видалення конкретної інформації зі статей необхідно здійснити їх обробку, вирішити питання щодо технічного забезпечення вказаного питання, щодо підготовки та опублікування спростування, суд вважає за необхідне зобовязати відповідачів здійснити видалення інформації та опублікувати спростування протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як передбачено ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Але факт заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок дій відповідачів свого підтвердження в судовому засіданні не знайшов. У звязку з цим позовна вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. На підставі викладеного суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки судом задоволена пята частина позовних вимог [PERSON], відшкодуванню позивачу підлягає 1/5 частина понесених ним судових витрат в рівних частинах.

Outcome: partial