Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру», про усунення перешкод в здійсненні права власності, шляхом звільнення майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (надалі - квартира). При цьому, придбала позивач дану квартиру 13 травня 2011 року за рахунок кредитних коштів у [PERSON] та 30 травня 2011 року в забезпечення виконання зобов'язань позивача перед Публічним акціонерним товариством (надалі - ПАТ) «Банк Кіпру» за Кредитним договором № 14/12-685/2011 ця квартира була передана останньому в іпотеку. Разом з тим, 04 вересня 2013 року позивач дізнався, що в ході розслідування кримінального провадження № 12012000000000052 старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Любезніковим Д.О., в інтересах ПАТ «Альфа-Банк», було накладено арешт на квартиру позивача, оскільки вказана квартира була об'єктом вчиненого [PERSON] злочину і визнана у справі речовим доказом. У зв'язку з зазначеним позивач звернувся до ГСУ МВС України із заявою про зняття арешту. Проте, 18 вересня 2013 року позивач отримала відповідь на заяву, в якій зазначалось, що адресат не має повноважень на прийняття будь-яких рішень по даній заяві на підставі того, що вказане кримінальне провадження розглядається суддею Дарницького районного суду м. Києва Зарубою П.І. 31 жовтня 2013 року позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із клопотанням про зняття арешту з квартири в порядку ч.ч. 1, 2 ст. 174 КПК України, однак, суд відмовив у задоволені даного клопотання на тій підставі, що вказане кримінальне провадження ще не перебуває на стадії дослідження доказів, та рекомендував позивачу звернутись до суду із відповідним цивільним позовом про звільнення майна з-під арешту. При цьому, позивач зазначає, що він не має жодного відношення до даного кримінального провадження, а тому слідчий протиправно обтяжив майно позивача, шляхом визнання квартири речовим доказом, навіть не повідомив його власника про це. Крім того, викликає ряд правових сумнівів обґрунтованість накладення арешту на квартиру, адже така форма обтяження, як визнання квартири речовим доказом не передбачена законодавством в якості підстави обтяження майна. На підставі зазначеного та враховуючи те, що перебування під арештом квартири позивача порушує його право як власника квартири, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач - ПАТ «Альфа-Банк» свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечував. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою від 20 червня 2011 року старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д.О., винесеною у кримінальній справі № 24-102, порушеної стосовно [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, з метою забезпечення заявленого у справі цивільного позову, а також для забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, було, серед іншого, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с. 81). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності, що підтверджується: копією Договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2011 року (а.с. 14-25); копією Іпотечного договору від 31 травня 2011 року, згідно якого в забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань по Кредитному договору № 14/12-685/2011 від 30 травня 2011 року, остання передала в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Банк Кіпру» вищезазначену квартиру (а.с. 16-21), а також копією Свідоцтва про шлюб від 20 жовтня 2012 року Серії [NUMBER], згідно якого позивач, після реєстрації шлюбу, змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 22). Разом з тим, враховуючи положення ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), згідно яких права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, суд вважає, що вищенаведені документи не є належними та допустимими доказами, які б підтверджували ті обставини, що спірна квартира на даний час дійсно належить на праві власності позивачу. При цьому, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 12 травня 2014 року у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 98). Відтак, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], дійсно належить їй на праві власності, не встановлено наявності таких доказів і під час розгляду справи в суді, оскільки клопотань щодо їх витребування представником позивача не заявлялось. Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що він не має жодного відношення до даного кримінального провадження, тому слідчий протиправно обтяжив майно позивача, чим порушив законні права останнього, як власника квартири. Так, зі змісту ст. 41 Конституції України вбачається, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, приписи зазначеної норми Конституції України також пролонгуються в ст.ст. 317, 319, 328 ЦК України. При цьому, положеннями ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим, як вже зазначалось вище, арешт на квартиру було накладено постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д.О., винесеною 20 червня 2011 року у кримінальній справі № 24-102. На підставі зазначеного та враховуючи всі встановленні у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що ані Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ані [PERSON] жодним чином не порушили прав і законних інтересів власника квартири, а отже вони є неналежними відповідачами у даній справі. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення відповідачами прав та інтересів позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 328, 334, 391 ЦК України та

Outcome: dismissed