Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що 27.08.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0GK00002257, згідно з яким відповідач отримав кредит у сумі 303000,00 гривень строком до 27.08.2037 року зі сплатою 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії та умовам договору. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором DNG0GK00002257 від 27.08.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобовязалась солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором DNG0GK00002257 в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Позивач зазначає, що відповідач [PERSON] належним чином не виконував умови кредитного договору, порушивши графік погашення кредиту та відсотків, у звязку з чим станом на 27.01.2015 року прострочена заборгованість за кредитним договором становить 2124996,17 гривень, з яких прострочена заборгованість за кредитом 295915,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 595489,80 грн., заборгованість за комісією 51743,94 гривень, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 1080418,30 грн., а також штраф (фіксована частина) 250,00 гривень, штраф (відсоткова складова) 101178,39 гривень. Оскільки на вимоги позивача відповідачі заборгованість не погасили, від виконання своїх зобов'язань ухиляються, тому позивач просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором DNG0GK00002257 від 27.08.2007 року у сумі 2124996,17 гривень, а також понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 3654,00 гривень. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, 27.08.2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0GK00002257, згідно з яким відповідач отримав кредит у сумі 303000,00 гривень строком до 27.08.2037 року зі сплатою 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, що відповідає строку дії та умовам договору. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором DNG0GK00002257 від 27.08.2007 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобовязалась солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором DNG0GK00002257 в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Пунктом 7.1, 7.2, договору сторони встановили графік та порядок погашення суми основної заборгованості шляхом виплати щомісячних платежів протягом всього часу дії договору в розмірі 4754,81 грн. з 21 до 28 числа кожного місяця з кінцевим терміном основного зобов'язання по 27.08.2037 року. За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов'язався сплачувати банку за кожен день пеню в розмірі 0.15 % від суми простроченого платежу, але не менше і гривні за день прострочки (п. 4.1). [PERSON] належним чином не виконував умови кредитного договору, порушивши графік погашення кредиту та відсотків, у звязку з чим станом на 27.01.2015 року прострочена заборгованість за кредитним договором згідно з наданим позивачем розрахунком становить 2124996,17 гривень, з яких прострочена заборгованість за кредитом 295915,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 595489,80 грн., заборгованість за комісією 51743,94 гривень, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань 1080418,30 грн., а також штраф (фіксована частина) 250,00 гривень, штраф (відсоткова складова) 101178,39 гривень. За клопотанням відповідачки [PERSON] була проведена судова почеркознавча експертиза, стосовно належності їй підпису в договорі поруки №SAMDN03000020748432 від 27.08.2007 року, зробленого від імені [PERSON]. За висновком експерта №1176-16 від 07.06.2016 року підпис від імені [PERSON] в графі «Поручитель» в договорі поруки №SAMDN03000020748432 від 27.08.2007 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. Вирішуючи спір в частині вимог Банку до Поручителя, місцевий суд правильно керувався ст.638 ЦК України, прийнявши до уваги вищевказані висновки експертизи відмовив у задоволенні позову в цій частині. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи, та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення в цій частині. Доводи щодо неналежності та недопустимості висновку експерта, в якості доказу, у звязку з порушенням на думку позивача порядку проведення експертизи не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки доказів на спростування такого висновку експертизи позивачем надано не було, так само як не було заявлено клопотань про проведення повторної експертизи на спростування попередньої. Вирішуючи спір в частині вимог Банку до Боржника суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повернув відповідачу суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі, від так, згідно умов договору, з 02.06.2008 року у банку виникло право вимоги про виконання зобовязання, у тому числі і право звернення до суду стосовно стягнення грошових коштів з [PERSON] за кредитним договором №SAMDN03000020748432 від 27.08.2007 року, однак звернувшись до суду із позовом лише 26.03.2015 року банк пропустив загальний трирічний строк позовної давності, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню в повному обсязі. Однак, з такими висновками суду в повному обсязі погодитись не можна з огляду на наступне. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобовязання сформульовані в главі 50 «Припинення зобовязання» розділу І книги пятої «Зобовязальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється (Правова позиція ВСУ у справі № 6-786цс17). Згідно з пунктом 7.1 кредитного договору у разі порушення термінів оплати(зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів-Позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Згідно з розрахунком заборгованості за договором у [PERSON] виникло прострочення виплати за січень 2008 року і за визначенням пункту 7.1 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 120 днів тобто 27 травня 2008 року, а останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати є 31.05.2008 року. Таким чином з 01.06.2008 року у банку виникло право вимоги про виконання зобов'язання, у тому числі і право звернення до суду стосовно стягнення грошових коштів з [PERSON] Від так, Банком заявлено вимоги щодо повернення тіла кредиту за межами стоку позовної давності, який сплив 02.06.2011 року, а тому враховуючи заяву про застосування строку позовної давності від Відповідача, вимоги про стягнення боргу за тілом кредиту задоволенню не підлягають. В той же час, враховуючи вищенаведене, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що сплив позовної давності чи судове рішення про застосування такого строку, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст.1048 ЦК України, у межах строку позовної давності, тобто в межах 3 років з дати звернення до суду з позовною заявою з 26.03.2012 року по 26.03.2015 року. Кредитним договором №SAMDN03000020748432 від 27.08.2007 року передбачено сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії за користування кредитом та нарахування пені та штрафів за несвоєчасність виконання зобовязань. Як вбачається з наданого Банком розрахунку заборгованості, обсяг нарахованих відсотків в межах вищевказаного строку становить 261601,07 грн. (595489,80 грн. - загальний обсяг відсотків нарахованих банком, з якого підлягає вирахуванню сума відсотків 333888,73 грн., що існувала станом на 26.03.2012 року). Вирішуючи питання щодо стягнення комісії за користування кредитом, апеляційний суд зазначає, що згідно правової позиції ВСУ у справі №6-1746цс16, нарахування комісії за користування кредитом - є незаконним, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, однак вимог щодо визнання недійсним відповідних пунктів договору відповідачами в порядку ст.123 ЦПК України заявлено не було, а тому нарахована Банком комісія також підлягає стягненню з Боржника в межах трьох років, з дати звернення до суду, в сумі 20724,02 грн. (51743,94 грн.-загальний обсяг 31019,92 грн.-сума що існувала станом на 26.03.2012 року). Визначаючи розмір пені, що підлягає стягненню, колегія суддів виходить з наступного. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Окрім того, ст.616 ЦК України передбачено, якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Заявлений позивачем розмір пені у сумі 1082194,27 грн.. значно перевищує як суму боргу по відсоткам так і суму боргу, за яким строк позовної давності вже сплив.. Будучи обізнаним, що позичальник не зобовязання за кредитним договором, не погашає заборгованість, банк протягом значного періоду часу не вживав ніяких заходів, що свідчить про те, що своїми діями позивач сприяв збільшенню розміру пені. Із врахуванням цих обставин у справі - розміру збитків та дій банку, апеляційний суд, відповідно до загальних засад цивільного законодавства, а саме передбачених п.6 ч.1 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, вважає за можливе зменшити нарахований банком розмір пені до 10000 грн., стягнувши її з Боржника [PERSON]. Що стосується позовних вимог в частині стягнення штрафів (250 грн. фіксована частина, 101178,39 грн. процента складова), апеляційний суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оскільки банком нараховану пеню, як вид цивільно-правової відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити, оскільки одночасне застосування пені та штрафів за одне й те саме порушення не допускається. Відтак, загальна сума заборгованості за кредитним договором №SAMDN03000020748432 від 27.08.2007 року, станом на 27.10.2015 року, що підлягає стягненню з [PERSON], на користь позивача становить 292325,09 грн . (відсотки - 261601,07 грн., комісія 20724,02 грн., пеня - 10 000 грн.). Отже, рішення суду першої інстанції від 25.04.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає скасуванню, на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову в цій частині. Виходячи з положень ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно змінює розподіл судових витрат. Позивачем при поданні позову згідно платіжного доручення від 18.03.2015 року (т.1 а.с.25) було сплачено судовий збір у сумі 3654 грн., а також, згідно платіжного доручення від 05.05.2017 року (т.2 а.с.85) сплачено 4019,40 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, тобто всього 7673,40 грн. Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду частково та в скасованій частині ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору пропорційно (13,75%) до розміру стягнутих сум, a саме на користь банку слід стягнути 1055,09 грн. (7673,4 /100 * 13) у відшкодування судового збору по справі.

Outcome: partial