Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Абсолют-1» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні та моральної шкоди. Свої вимоги обгрунтовує тим, що у період з 17.05.2019 по 02.08.2019 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Абсолют-1». Зазначає, що у період його роботи в порушення вимог закону заробітна плата не була виплачена. На момент звільнення з ним не було проведено розрахунок за час існування трудових відносин. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.06.2020 задоволено його позовні вимоги та стягнено на його користь заробітну плату в сумі 8660 грн та грошову компенсацію за невикористану відпустку. 29.07.2020 було відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. 18.11.2020 року йому повернуто виконавчі документи за фактом відсутності майна у боржника. До тепер заборгованість йому по заробітній платі не виплачена. Постільки сума заробітної плати за останні два місяці складала 8660 грн, тому середньоденна заробітна плата становить 206,19 грн. Просив стягнути з відповідача суму середнього заробітку за весь час прострочення в сумі 85 775 грн, моральну шкоду в сумі 30000 грн та витрати понесені ним на кореспонденцію в сумі 46 грн. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.03.2021 року провадження у справі відкрито, та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточним та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 91754,55 грн на час розгляду справи. В іншій частині позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному його розгляді, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 17.05.2019 по 02.08.2019 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Абсолют-1», що підтверджується копією трудової книжки. На момент звільнення з позивачем не було проведено розрахунок за час існування трудових відносин. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.06.2020 позов [PERSON] задоволено та стягнуто з ТОВ «Абсолют-1» на користь [PERSON] 8660 гривень заборгованості по заробітній платі, 709,85 грн грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, а всього 9369,85 грн. 29.07.2020 постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Черкаси № 62656446 було відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС у м. Черкаси 18.11.2020 року позивачу повернуто виконавчі документи за фактом відсутності майна у боржника. До тепер заборгованість по заробітній платі позивачу не виплачена. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. На час звернення з позовом заборгованість по заробітній платі перед позивачем не сплачена. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.08.2019 року по 29.04.2021 року (445 робочих днів х 206,19 грн середньоденний заробіток) в сумі 91 754 грн. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки, під час розгляду справи було встановлено, що працівникові [PERSON] не були виплачені належну йому заробітну плату в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України ( постанова від 26.06.2019 у справі № 761/9684/15 ц). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заблоргованості, а також те з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Позивач звернувся з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в березні 2021 року, тобто через 1 рік та 8 місяців після звільнення. Як зазначив позивач, з даним позовом він звертався до суду,але в зв`язку з неусуненням недоліків позов йому був повернений. З письмовими вимогами позивач до відповідача не звертався. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку заявлена позивачем майже в 10 разів більша за суму невиплаченої зарбітної плати. З огляду на вказані обставини, зокрема наведені дії позивача до відповідача, заявлена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є очевидно неспівмірною із заявленною вимогою про стягнення заробітної плати. Тому суд вважає справедливим, пропорційним, таким що відповідатиме обставинам справи визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 45877,27 грн за весь період прострочення виплати ним належної при звільненні суми заробітної плати. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які б розумно можна було би передбачити. Такий висновок викладений і в постанові ВПВС 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13-ц. Щодо заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд приходить до наступного. Позивач в судовому засіданні зазначив, що в зв`язку з тим, що йому не була виплачена заробітна плата при звільненні, йому завдана моральна шкода яку він оцінює в 30000 гривень. Згідно п. 3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно правових висновків, викладених у Постанові ВС від 18.04.2018 у справі № К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. Враховуючи сам факт невиплати позивачу заробітної плати на протязі тривалого часу, суд вважає,що діями відповідача позивачу завдана моральна шкода яку суд оцінює в 3000 гривень, та яка підлягає стягненню з відповідача. Доводи позивача ніким не спростовані, відзиву на позовну заяву не подано, тому суд приймає рішення по наявних матеріалах відповідно принципу диспозитивності, що відповідає вимогам ст. 13 ЦПК України. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат на кореспонденцію, суд вважає, що позивачем дані витрати належним чином не доведені, а тому в цій частині необхідно позивачу відмовити. Постільки позивача суд звільнив від сплати судового збору до закінчення розгляду справи по суті, в силу ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 2270 грн.

Outcome: approved