Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності у порядку спадкування за законом, витребування майна із ч утлого незаконного володіння у якому вказує, що 25 серпня 2001 року померла його мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина на ? частку жилого будинку №23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі, яка належав померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 2-3326, виданим 3 [PERSON] державною нотаріальною конторою 27.08.1954 року. За життя [PERSON] заповіту не залишила. [PERSON] є рідним сином спадкодавця і тому є спадкоємцем першої черги. Крім нього інших спадкоємців, та таких, що мають обовязкову долю у спадщині, немає. З моменту відкриття спадщини позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, - як на момент смерті матері, так і в подальшому і до теперішнього час, він постійно проживав і проживає тепер у спадковій частині будинку, та зареєстрований за даною адресою. Після смерті матері позивач повністю утримував спадкову частину будинку, сплачував комунальні платежі, провадив ремонт, за свій кошт провадив інші необхідні роботи в будинку та на ділянці, розпоряджався предметами домашнього побуту та майном, що належали спадкодавцю, таким чином, управляв і володів спадковим майном. Звернувшись у 2014 році до Другої [PERSON] державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON], позивачу нотаріусом було розяснено про необхідність надати оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. В ході збору і підготовки документів. необхідних для оформлення спадщини, стало відомо, що у 2011 році по довіреності від імені померлої [PERSON], посвідченої після її смерті, було здійснено відчуження належної їй ? частки будинку №23 п вул.. Ярославській у м. Запоріжжі, шляхом укладення договорів дарування. У звязку з реєстрацією права власності на належне позивачу спадкове майно за сторонніми особами, отримати дублікати правовстановлюючих документів на імя матері, а саме дублікат свідоцтва про право на спадщину, він не має змоги. Можливість реалізації своїх спадкових прав, а саме оформлення права власності на ? частину будинку № 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі після смерті матері в нотаріальному порядку позивачем втрачена через незаконне відчуження частки будинку, і його реєстрації за відповідачем по справі. Позивач просить суд визнати за ним право власності на ? частину жилого будинку №23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої 25.08.2001 року, та витребувати із незаконного володіння [PERSON], на його користь ? частину будинку 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі. Представник позивача в судове засідання не зявився, у заяві до суду просить розглядати справу за його відсутності, позов підтримує у повному обсязі, просить суд його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявлявся, судові повістки направленні йому на адресу реєстрації: Запорізька область, Запорізький район, с. Шевченківське, вул. Миру, буд. 103 (згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області від 10.02.2017р, а.с.25) та зазначену в позовній заяві, повернуті до суд без вручення. Крім того, відповідач сповіщався про час і місце судового розгляду через поміщення оголошення у газеті «[PERSON] правда». Разом з тим. відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справу у його відсутність не звертався, а отже, відповідно до приписів ст. 77 ч. 2 ЦПК України є підстави вважати, що відповідач не зявився у судове засідання без поважних причин, що відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у відсутності відповідача. Суд відповідно до ст. 224-226 ЦПК України вважає можливим справу розглянути на підставі наявних в ній доказів та матеріалів за відсутності відповідача, та ухвалити заочне рішення. Представник Другої [PERSON] держноткотнтори у заяві до суду просив справу розглядати без його участі. Інші учасники процесу у судове засідання не зявилися, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином, заперечень на позов не надали. Дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що 25 серпня 2001 року померла [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частку жилого будинку №23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі, яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за реєстровим номером 2-3326, виданим 3 [PERSON] державною нотаріальною конторою 27.08.1954 року ( а.с. 18). Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України в ред.. 2003 року, що набрав чинності з 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До правовідносин щодо виникнення права власності на спадкове майно у спадкодавців поширюються дії норми ЦК УРСР 1963 року, чинних на час їх виникнення. Спадщина після смерті [PERSON] відкрилась до набрання чинності новим Цивільним кодексом, тобто до 01 січня 2004 року, тому при встановленні факту прийняття спадщини, необхідно керуватися нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 1261 ЦК України (ст. 529 ЦК УРСР 1963 року) першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. [PERSON] є рідним сином спадкодавця, що підтверджується Свідоцтвом про його народження ( а.с 14-15), а отже, він є спадкоємцем першої черги. Крім нього інших спадкоємців, та таких, що мають обовязкову долю у спадщині, немає. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства ст. 549 ЦК УРСР 1963 року передбачалось, що спадщина вважалась прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З моменту відкриття спадщини позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Як на момент смерті матері, так і в подальшому і до теперішнього часу, він постійно мешкає в спадковій частині будинку, та зареєстрований за даною адресою, що підтверджується довідкою про склад сімї, паспортом позивача, одноосібно управляє і володіє спадковим майном в повному обсязі, а отже, є особою, яка фактично прийняла спадщину. [PERSON] не вважається особою, яка відмовилась від прийняття спадщини (ст. 553 ЦК УРСР), так як вчинив дії, передбачені ст. 549 ЦК УРСР, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 553 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, спадщина у вигляді ? частини жилого будинку № 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі вважається належною [PERSON] з моменту відкриття спадщини, тобто з дня смерті його матері 25 серпня 2001 року, з цього часу позивач набув речові права на успадковане після смерті матері [PERSON] майно. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Захист права власності як шляхом визнання права власності так і шляхом витребування майна із чужого незаконного володіння передбачені статтями 386-388, 392 глави 29 ЦК України. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття, а саме з 25 серпня 2001 року, набув речові права на успадковану ? частку жилого будинку № 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною часткою будинку виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності (ч. 2 ст. 1299 ЦК України, постанова ВСУ від 23.01.13 р. №6-164цс12, постанова ВСУ від червня 2016 року №6-1376ц16). Можливість реалізації своїх спадкових прав, а саме оформлення права власності на ? частину будинку № 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі після смерті матері в нотаріальному порядку та реєстрації права власності позивачем втрачена через незаконне відчуження частки будинку і його реєстрації за відповідачем по справі. Постановою нотаріуса від 05.12.2014 року позивачу було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії ( а.с 17). З моменту відкриття спадщини позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, - як на момент смерті матері, так і в подальшому і до теперішнього час, він постійно проживав і проживає тепер у спадковій частині будинку, та зареєстрований за даною адресою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). З огляду на те, що відповідач оспорює та не визнає право власності позивача на спадкове майно, яке знаходиться у його володінні, позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину (ухвала Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ по справі № 6-33879ск15 від 17.12.15р.). Вищезазначена правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення як в постановах Верховного Суду України так і постановах Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. В такому випадку права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. (постанова Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року по справі №6-1920цс15, постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-67цс15, п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5). Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, відповідно до ст. ст. 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього (постанова ВСУ від 21.11.2012 року по справі № 6-136цс12 ). При цьому належне волевиявлення особи, що продала майно добросовісному набувачеві, не є підставою для відмови власнику у позові про витребування майна у цього набувача. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею (постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року №6-1цс15). Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника (п. 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5). Так як позивача, поза його волею і поза волею спадкодавця, було позбавлено права власності на спірну частку будинку, наявні підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України та витребування зазначеного майна на користь позивача з незаконного володіння [PERSON] Прийняття позивачем спадщини та належність майна спадкодавцю підтверджено долученими до справи документами та матеріалами спадкової справи (а.с. 46-58), таким чином, позивач має право на захист свого порушеного права на рівні з власником відповідно до вимог ст. 396 ЦК України. Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його у набувача у всіх випадках. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. (п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5). Факт вибуття майна з володіння поза волею як спадкодавця [PERSON], так і спадкоємця [PERSON] поза їх волею підтверджується наступним: Як убачається із долучених до позову документів [PERSON], яка була єдиним власником ? частки будинку, до своєї смерті належну їй частину будинку не відчужувала, довіреність на право розпорядження нею нікому не надавала, померла 25 серпня 2001 року, тобто за 10 років до укладання будь-яких довіреностей та угод щодо відчуження частки будинку від її імені. 13 травня 2011 року гр. [PERSON], діючи від імені померлої на той час [PERSON] по довіреності від її імені, що посвідчена 21.04.2011 року, тобто після її смерті, подарував гр. [PERSON] належу позивачу ? частку буд. 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 13 травня 2011 року за реєстровим номером 1178. (а.с.63,68). 22 червня 2011 року гр. [PERSON] подарував гр. [PERSON] належу позивачу ? частку буд. 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 22 червня 2011 року за реєстровим номером 1683 (а.с.74). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав 24.06.2011 року державним реєстратором ОП ЗМБТІ прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на належу позивачу ? частку буд. 23 по вул. Ярославській в м. Запоріжжі за [PERSON] на підставі вищезазначеного договору дарування (а.с. 81-84). С заявою про вчинення кримінального правопорушення 10.12.2014 року позивач звернувся до органів поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області. За заявою [PERSON] прийнято рішення про порушення кримінального провадження за фактом шахрайства та внесено відомості до ЄРДР за № 12014080050004799 від 11.12.2014 р. (а.с. 110-111). Оскільки ані спадкодавець [PERSON], ані спадкоємець [PERSON], майно не відчужували, довіреність на право розпорядження ним нікому не надавали, і ? частка будинку була подарована гр. [PERSON] після смерті власника за недійсною довіреністю, тобто майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, а тому позивач, як особа що прийняла спадщину, має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12. Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved