Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та виселення. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОІ № 876810 від 31 березня 2020 року належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який належав його батькові [PERSON] , який помер [INFO] та належав йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння. За життя його батько [PERSON] проживав у житловому будинку [ADDRESS] разом зі своєю співмешканкою [PERSON] та її дітьми [PERSON] , [PERSON] , які не мали і на даний час не мають відповідної реєстрації в зазначеному будинку. Без відповідної реєстрації в даному домоволодінні, окрім [PERSON] , який зареєстрований у вказаному будинку, проживали та на даний час проживають: [PERSON] та [PERSON] . Після смерті батька позивача та оформлення права власності на спадкове майно, [PERSON] неодноразово намагався потрапити на територію успадкованого домоволодіння з метою подальшого там проживання, однак відповідачі в категоричній формі не допускають позивача до його власності, чим в протиправний спосіб позбавляють [PERSON] права на володіння, користування та розпорядження майном за його волею, незалежно від волі інших осіб. Крім того, відповідачі своїм ставлення до успадкованого нерухомого майна позивача, привели його в занепад та руйнують його. Відповідачі хоча і проживають у житловому будинку позивача, але вони не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, договорів на право користування спірним приміщенням не укладалося, зазначений будинок потрібний для проживання його власника та його сім`ї, а також відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов, відповідачі своїми діями привели стан будинку в занедбаний, і тому він змушений звернутися до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та виселення. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідачів. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовної заяви. Відповідачі, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 172-175) в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачів, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 280 ЦПК України постановив здійснювати розгляд справи у відсутність відповідачів, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи та за згодою позивача у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача, представника органу опіки та піклування, показання позивача в якості свідка, свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає задоволенню, а позов до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та позов до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та виселення задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31 березня 2012 року, належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] (а.с. 14). Згідно довідки про склад сім`ї Привільнянської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 272 від 08 травня 2020 року вбачається, що в буд. [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08 травня 2020 року проведеного депутатом Привільнянської сільської ради Тимченко Л.І. та представниками громадськості [PERSON] , [PERSON] встановлено, що в буд. [ADDRESS] , проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які не зареєстровані, а також [PERSON] , який зареєстрований у даному будинку. [PERSON] зареєстрований у зазначеному будинку, але не проживає, оскільки його туди не впускають, ремонту в будинку немає, будинок занедбаний (а.с. 20). Як вбачається з висновку про доцільність визнання малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, який затверджений рішенням виконавчого комітету Солонянської селищної ради від 27 травня 2021 року № 97, орган опіки та піклування виконавчого комітету Солонянської селищної ради, вважає доцільним визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] та виселення, оскільки мати вказаних дітей забезпечена житлом за адресою: [ADDRESS] (а.с 167, 168). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] показав, що відповідачі проживають у належному йому на праві власності будинку, який дістався йому після смерті його батька та, які позбавляють його права на користування та розпорядження будинком, оскільки його до домоволодіння не допускають, а сам будинок знаходиться в занедбаному стані. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , показала суду, що вона є матір`ю позивача, відповідачі проживають в житловому будинку, який належить [PERSON] , які не допускають позивача до житлового будинку, а будинок привели в занедбаний вигляд. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , показав суду, що [PERSON] проживала разом зі своєю родиною однією сім`єю з [PERSON] , який згодом помер, а [PERSON] так і залишила разом зі своєю родиною там проживати. Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, в якій практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднуються всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Суд вважає, що висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ про визнання особи такою, що втратила право користування житлом або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) вказано, що: «у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивач при зверненні з позовом до суду, в тому числі визначив підставами пред`явленого позову ст. 156 ЖК Української РСР, згідно якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї позивача, а тому суд вважає, що спірні відносини не регулюються положеннями ст. 156 ЖК Української РСР, якими був мотивований позов. Також підставами позову є ст.ст. 391, 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як вбачається з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом було встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї позивача. При цьому будь-яких доказів, що вказані особи були членами сім`ї померлого батька позивача суду також не надані. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] набули право користування будинком позивача. Навпаки, суду надано докази, що підтверджують те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] станом на 08 травня 2020 року мешкають в спірному будинку без належної правової підстави, при цьому, вказані особи, мають право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57-63). Доказів про наявність договірних відносин щодо спірного житла, зокрема договору найму (оренди), сторонами суду не надано тому в задоволенні позову про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] в частині визнання їх втратившими права користування житловим приміщенням слід відмовити за недоведеністю набуття такого права. При цьому враховуючи, що вказані особи проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , без належних правових підстав, суд вважає, що вимоги позивача про виселення даних осіб без надання їм іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги докази надані позивачем, а саме рахунки по сплаті комунальних платежів (а.с. 149-151), оскільки платником вказаних витрат є [PERSON] , тобто інша особа та комунальні послуги сплачувалися по рахункам за іншою адресою, тому суд до даних доказів ставиться критично. Також критично суд ставиться до посилання позивача, що відповідачі систематично руйнують належне йому нерухоме майно, оскільки доказів, того, що саме відповідачі привели будинок в занедбаний стан суду не надано. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] згідно довідки про склад сім`ї Привільнянської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області №272 від 08 травня 2020 року та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08 травня 2020 року зареєстрований та проживає в житловому будинку [ADDRESS] , даний факт в судовому засіданні не заперечував і позивач, тому вважати, що відповідач [PERSON] , відповідно до ст. 405 ЦК України, втратив підстави на право користування житлом немає, оскільки він зареєстрований в будинку з дозволу померлого батька позивача [PERSON] , у зв`язку з чим в задоволені позову в частині вимог до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом про виселення до суду (а.с. 11, 68). Що стосується вимог позивача до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в інтересах дітей: [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком та до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком та виселення, то у зв`язку з відмовою позову в цій частині, судові витрати за даними позовними вимогами слід покласти на позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved