Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення суми надмірно сплаченої суми коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] 29.08.2012 року звернулась з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», на підставі наданих останньою документів їй призначена пенсія за вислугу років,яку остання отримувала. Зазначають, що право працівників сфери освіти та охорони здоров'я на пенсію за вислугу років передбачено Законом України « Про пенсійне забезпечення». Зокрема статтями 52, 54, 55 Закону передбачено призначення пенсії за вислугу років окремим категоріям громадян, в тому числі працівникам освіти,охорони здоров'я незалежно від віку та при стажі роботи,що дає право на призначення даного виду пенсії не менше 25 років. Відповідно ж до ст.7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються лише при залишенні роботи, що дає право на цей вид пенсії. Право на пенсію за вислугу років лікарів визначається за Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту, затвердженого постановою КМУ від 04.11.1993 року за № 909. Посилаються на те, що 13.10.2014 року відповідачка подала заяву до управління про припинення виплати пенсії за вислугу років у зв'язку з працевлаштуванням за спеціальністю та надала на підтвердження даної обставини копію трудової книжки. Розпорядженням від 21.10.2014 року управлінням припинено виплати пенсії відповідачці за вислугу років та встановлена переплата пенсії з 13.10.2014 року по 31.10.2014 року у розмірі 581 грн. 64 коп. Звертають увагу суду на те, що УПФУ в Подільському районі м. Києва 05.11.2014 року направило лист до відповідачки з проханням звернутися до спеціалістів з питання повернення коштів, які останньою було проігноровано та кошти не повернуто. У зв'язку з чим звертаються з даним позовом до суду. В судове засідання представник позивача та відповідачка не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, представником позивача до суду надано заяву, згідно якої УПФУ а Подільському районі м. Києва підтримує позовні вимоги та відповідно до ст. 158 ЦПК України просить справу розглядати без їх участі. Причини неявки відповідачки в судове засідання суду невідомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності зазначених осіб та ухвалити рішення при заочному розгляді справи, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка - [PERSON] 29.08.2012 року звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва з заявою про призначення їй пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» за вислугу років ( а.с.4). Згідно Протоколу № 33234 від 03.09.2012 року Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва відповідачці була призначена пенсія з 29.08.2012 року, вид пенсії - за вислугу років ( а.с.3). З наданих суду заяв від 13.10.2014 року ( а.с.7-8 ) вбачається, що відповідачка звернулась до УПФУ в Подільському районі м. Києва з проханням припинити виплату їй пенсії у зв'язку з її працевлаштуванням за фахом з 13.10.2014 року. Розпорядженням № 198133 від 21.10.2014 року Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва припинено виплату пенсії за вислугу років відповідачці [PERSON] у зв'язку з працевлаштуванням та виставлена переплата пенсії за період з 13.10.2014 року по 31.10.2014 року в розмірі 581 гривня 64 копійки. Судом встановлено, що УПФУ в Подільському районі м. Києва здійснювались дії з повернення суми переплати пенсії за період з 13.10.2014 року по 31.10.2014 року в розмірі 581, 64 грн., а саме на адресу відповідачки було надіслано Лист від 05.11.2014 року за № 448 з проханням з'явитися на прийом з питання переплати пенсії, який був залишений останньою поза увагою та без виконання (а.с.10). Суд проаналізувавши зміст вищезазначених правовідносин, які склалися між сторонами приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання ст. 102 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст. 50 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також до них підлягають застосуванню норми ЦК України, а саме Глави 83, яка регулює питання набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Так стаття перша ЗУ «Про пенсійне забезпечення» визначає, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Згідно ст. 2 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії. За приписами статті 7 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» - пенсії за вислугу років призначаються лише при залишенні роботи, що дає право на цей вид пенсії. Судом встановлено, що відповідачка з 29.08.2012 року отримувала пенсію за вислугу років,призначену їй згідно Протоколу № 33234 від 03.09.2012 року Управлінням Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва. З доданої до заяви відповідачки від 29.08.2012 року та пам'ятки пенсіонера, вбачається, що їй органом пенсійного фонду України була призначена пенсія за вислугу років і остання ознайомлена з пам'яткою пенсіонера, про що свідчить її підпис, де п. 3 зазначено, що пенсія за вислугу років призначається при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію. У разі влаштування на роботу за посадою, яка дає право на пенсію за вислугу років, виплата пенсії припиняється на весь період роботи на цій посаді, у тому числі у випадках, коли робота на цих посадах має місце після досягнення пенсійного віку (а.с.5). Відповідно до статі 51 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Згідно ст.ст. 52, 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. В той же час статті 24, 25 ЦК України визначають, що людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. З системного аналізу норм ЗУ «Про пенсійне забезпечення» можна зробити висновок, що однією з підстав для припинення права на пенсію за вислугою років є працевлаштування особи за фахом. Законодавцем на пенсіонера як під час призначення пенсії так і в період її отримання покладено певні обов'язки, зокрема статтею 102 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» визначено, що пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду. Судом встановлено, що відповідачка згідно поданої до управління ПФУ Подільського району в м. Києві заяви від 13.10.2014 року повідомила про своє працевлаштування за фахом, у зв'язку з чим розпорядженням №198133 від 21.10.2014 року Управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва припинили виплату їй пенсії за вислугу років у зв'язку з працевлаштуванням. Даним розпорядженням також була встановлена переплата пенсії за період з 13.10.2014 року по 31.10.2014 року в розмірі 581 гривня 64 копійки. Судом встановлено, що відповідачці направлявся лист щодо повернення вищезазначеної суми пенсії, однак остання незважаючи на звернення до неї позивача не повернула її в добровільному порядку. Так само як не зробила цього за період перебування справи в провадженні суду та не надала свої пояснення або заперечення проти позову. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено, що отримані відповідачкою надмірно виплачені кошти не повернуті по даний час, суд приходить до висновку про наявність порушення останньою права позивача, а обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права як стягнення з відповідачки на їх користь суми надмірно отриманої пенсії є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права. Стаття 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідності задоволення його позову, а останній відповідно до вимог п. 18 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 24, 25 ЦК України, ст.ст. 1, 2,7, 52,55, 102 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст. 50 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»,

Outcome: approved