Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про продовження строку для відчуження іноземним громадянином земельних ділянок. Обґрунтовує це тим, що згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169449124, №169440770, №169453351 від 06.06.2019 року, він є власником земельних ділянок площею 1.11 гектарів, 0.25 гектарів, 1.24 гектарів, цільове призначення яких ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Він, позивач є громадянином Російської Федерації, на території України не проживає, близьких родичів не має, не володіє спеціальними знаннями в області Земельного законодавства України, при реєстрації права власності на дану земельну ділянку не був попереджений про порядок і строки її відчуження. При зверненні до приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. минув річний термін відчуження земельних ділянок про, що його повідомлено в листі-відмові приватного нотаріуса. Тому виникла необхідність звернення до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, проте на адресу суду представник подав заяву в якій просив справу розглядати справу за їх відсутності та про підтримання позовних вимог (а.с.19, 21). Відповідач в судове засідання не з`явився, але надіслав на адресу суду заяву в якій просить справу розглядати за відсутності представника Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.19, 20). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Беручи до уваги, що відповідач визнає позовні вимоги і визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Позивач [PERSON] є громадянином Російської Федерації, що підтверджується паспортом № [NUMBER] виданого ФМС 89004 від 04.03.2015 року (а.с.6,7). Згідно державного акту на право власності на земельну серії [NUMBER] , кадастровий номер № [NUMBER] , виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області Станєвою В.Б. зареєстрованого в реєстрі за №3874, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1.11 га, розташованої на території Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.9). Державний акт на право власності на земельну серії [NUMBER] , кадастровий номер № [NUMBER] , виданий на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області Станєвою В.Б., зареєстрованого в реєстрі за №3874 підтверджує право власності позивача на земельну ділянку площею 1.24 га, розташовану на території Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.10). Відповідно до державного акту на право власності на земельну серії [NUMBER] , кадастровий номер № [NUMBER] , виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.08.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Одеської області Станєвою В.Б., зареєстрованого в реєстрі за №3874, [PERSON] також є власником земельної ділянки площею 0.25 га, розташованої на території Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.11). Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 169449124, №169440770, №169453351 від 06.06.2019 року, позивач дійсно є власником земельних ділянок площею 1.11 гектарів, 0.25 гектари, 1.24 гектари, цільове призначення, яких ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Виноградненської сільської ради Болградського району Одеської області (а.с.12,13,14). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. від 23.05.2019 року, позивач пропустив річний термін звернення із заявою про відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення (а.с.15). За змістом ст.ст.41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право власності на землю належить до основних Конституційних прав та свобод особи, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст.81 Земельного Кодексу України іноземним громадянам та особам без громадянства дозволяється набувати права власності лише на земельні ділянки несільськогосподарського призначення. Відповідно до ч. 4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземними громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Разом з тим, відповідно до ч. 1ст. 145 Земельного кодексу України передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. В той же час необхідно зазначити, що відповідно до приписів пункту 15 розділу X «Перехідних положень» Земельного Кодексу України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, не допускається: купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Таким чином, чинним законодавством України не передбачена заборона на продовження строку для відчуження земельної ділянки згідно з ч.4 ст.81 Земельного кодексу України. Відповідно до норм ст.127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року зазначив, що при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач є громадянином Російської Федерації, проживає за межами України, а саме [ADDRESS] та не мав можливості своєчасно виконати встановлений ч.4 ст.81 ЗК України обов`язок щодо відчуження земельної ділянки, через те, що не володіє спеціальними знаннями в області Земельного законодавства України, при реєстрації права власності на дану земельну ділянку про порядок і строки її відчуження не був попереджений, близьких родичів в Україні не має, вчасно прибути до України не встиг, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Враховуючи, що законодавство України не містить прямої правової норми, яка б регулювала порядок поновлення судом передбаченого ч.4 ст.81 Земельного кодексу України строку, суд у відповідності з вимогами ч.2 ст.8 Цивільного кодексу України вважає можливим за аналогією закону застосувати положення ст.251 та ч.3 ст.1272 ЦК України.

Outcome: approved