Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 28530,68 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] 20.12.2016 прийнято на роботу до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаду електрогазозварника 2 розряду паливно-екіпірувального господарства. Наказом начальника локомотивного депо Знам`янка від 27.12.2017 №ТЧ-7-04/3966 [PERSON] тимчасово переведений на посаду роздавальника нафтопродуктів 3 розряду паливно-екіпірувального господарства. 09.03.2017 між [PERSON] та адміністрацією локомотивного депо Знам`янка укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 04.05.2018 [PERSON] в якості роздавальника нафтопродуктів здійснював перекачування дизельного пального з цистерни №74925207 в ємність №1 паливно-екіпірувального господарства. Під час перекачування дизельного пального [PERSON] , в порушення вимог робочої інструкції роздавальника нафтопродуктів, не контролював даний процес, внаслідок чого через переповнення ємності виник факт переливу дизельного палива через горловину ємності №1 в насип обвалування в кількості 1404 кг. на суму 42370.68 грн. [PERSON] визнав факт завдання матеріальної шкоди підприємству та надав заяву про добровільне відшкодування завданої шкоди шляхом погашення в сумі 1200 грн. щомісячно. Однак, з травня 2019 року [PERSON] припинив добровільне погашення завданої матеріальної шкоди підприємству, що стало підставою для звернення до суду. Усього [PERSON] відшкодував 13840 грн. завданої шкоди, 28530,68 грн. залишається невідшкодованими. Наказом начальника локомотивного депо Знам`янка від 24.05.2019 №327/ос [PERSON] звільнений з локомотивного депо на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за прогул без поважних причин. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, відповідно до якої просить суд проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Раніше в судовому засіданні визнав позов частково. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом (розпорядженням) начальника локомотивного депо Знам`янка № 465/ос від 19.12.2016 [PERSON] прийнятий на роботу до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Знам`янка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаду електрогазозварника 2 розряду паливно-екіпірувального господарства з 20.12.2016. Між [PERSON] та адміністрацією локомотивного депо Знам`янка 09.03.2017 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Наказом начальника локомотивного депо Знам`янка від 27.12.2017 №ТЧ-7-04/3966 [PERSON] тимчасово переведений за його згодою на посаду роздавальника нафтопродуктів 3 розряду паливно-екіпірувального господарства. Відповідно до робочої інструкції роздавальника нафтопродуктів, затвердженої начальником Знам`янського локомотивного депо 03.01.2018, в обов`язки та завдання роздавальника нафтопродуктів між іншим входить своєчасне постачання паливом електровози та відпускання палива на підприємства, перевірка наявності палива у паливних баках та пломбування горловини паливних баків. Роздавальник нафтопродуктів несе відповідальність за порушення вимог викладених в інструкції, за якість виконаної роботи, порушення трудової дисципліни та ін. З інструкцією [PERSON] ознайомлений 24.01.2018. Згідно з протоколом №41 від 05.05.2018 та акту проведеної інвентаризації №6 від 05.05.2018 встановлено, що 04.05.2018 [PERSON] в якості роздавальника нафтопродуктів здійснював перекачування дизельного пального з цистерни №74925207 в ємність №1 паливно-екіпірувального господарства. Під час перекачування дизельного пального [PERSON] , в порушення вимог робочої інструкції роздавальника нафтопродуктів, не контролював даний процес, внаслідок чого через переповнення ємності виник факт переливу дизельного палива через горловину ємності №1 в насип обвалування в кількості 1404 кг. на суму 42370, 68 грн. [PERSON] визнав факт завдання матеріальної шкоди підприємству та надав заяву про добровільне відшкодування завданої шкоди шляхом погашення із заробітної плати в сумі 1200 грн. щомісячно. Відповідно до довідки головного бухгалтера утримання із заробітної плати [PERSON] проводилися з травня 2018 року по квітень 2019 року включно на загальну суму 13840 гривень. Наказом начальника локомотивного депо Знам`янка від 24.05.2019 №327/ос [PERSON] звільнений з локомотивного депо на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за прогул без поважних причин. На дату звільнення [PERSON] залишилася невідшкодованою сума боргу 28530,68 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. Загальні підстави та умови притягнення працівників до матеріальної відповідальності викладено в ст. 130 КЗпП. Згідно із цією нормою працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок невиконання своїх трудових обо\-в`язків. Матеріальна відповідальність, як правило, обмежується певною частиною зарплати працівника та не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди (за винятком установлених законодавством випадків) (ч. 2 ст. 130 КЗпП). Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП). Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Підстави та\~умови,\~що мають\~бути встановлені\~для притягнення\~працівників до\~матеріальної відповідальності,\~узагальнив ВССУ\~у постанові\~від 11.12.15\~ №\~12 «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю». Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). У абз.1 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від\~29\~грудня 1992\~року №\~14\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування шкоди,\~заподіяної підприємствам,\~установам,\~організаціям їх\~працівниками» зазначено, що відповідно зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.1351\~цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1 ч.1ст.134 КЗпП). Статтею 135-1 КзпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Переліку посад і робіт, що займають або виконують працівники, з якими підприємства, установи, організації можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затверджений Постановою Держкомпраці СРСР\~і Секретаріату\~ВЦРПС від\~28.12.77\~№ 447/24, до таких робіт відносяться роботи по прийманню на зберігання, обробці, зберіганню, відпуску матеріальних цінностей на складах, базах (нефтебазах)… Статтею 135-3 КзпП України визначено, що розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерською обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Згідно статті 136 КЗпП України в разі, якщо розмір шкоди, завданої працівником, перевищує середній місячний заробіток, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. На підставі наведених доказів, суд вважає, що позивачем доведена наявність таких чотирьох умов настання матеріальної відповідальності працівника: пряма дійсна шкода; протиправна поведінка працівника; вина в бездіяльності працівника; прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала, з працівником укладено договір про повну матеріальну відповідальність, тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved