Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Обгрунтовує позов тим, що 22 квітня 2013 року між ним та [PERSON] досягнуто домовленість про позику грошових коштів, він передав відповідачу грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 26 квітня 2013 року, а 6000 доларів США відповідач мав повернути 23 квітня 2013 року. На підтвердження укладених договорів позики [PERSON] надав письмові розписки. Натомість, своїх зобов'язань за договором позики відповідач не виконав, грошових коштів не повернув. Тому в судовому порядку рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2015 стягнуто з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 11 000 доларів США, що еквівалентно 248 270 грн. та 3 % річних в розмірі 591,85 доларів США, що еквівалентно 13358,05 грн., а всього 11 591,85 доларів США, що еквівалентно 261 628,05 грн. Вказана заборгованість станом на сьогоднішній день відповідачем не погашена, рішення не виконано. Зазначає, що ухвалення рішення суду про стягнення основного боргу не звільняє відповідача від обов'язку сплатити проценти за період фактичного користування позиченими коштами. Крім цього, згідно вимог ст. 625 ЦК України, відповідач зобов'язаний сплатити на його користь три проценти річних за користування чужими грошима, тому просить стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою в розмірі 6703,24 долари США, три проценти річних за користування чужими грошима в розмірі 898,68 долари США, а всього 7601,92 долари США з розрахунку переведення іноземної валюти в гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення. Позивач та його представник [PERSON] (згідно довіреності від 05.02.2015 а.с.66) в судовому засіданні позов, згідно заяви про уточнення позовних вимог, підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову повністю заперечив, з підстав викладених у письмових запереченнях, суть котрих зводиться до наступного. Так, відповідач зазначає, що між ним та [PERSON] існували партнерські, бізнесові відносини, які ґрунтувались на купівлі-продажу мобільних телефонів. [PERSON] надавав йому грошові кошти на придбання телефонів, які він купував у свого знайомого [PERSON], який в свою чергу працював в магазині СЦ «iPeople» із занижкою, а потім передавав ці телефони [PERSON] Сума знижки була його заробітком. Вказував, що 22.04.2013 позивач дійсно передав йому грошові кошти в розмірі 6000 доларів США та 5000 доларів США, після отримання яких він написав [PERSON] розписки. Однак дані кошти ним були потрачені на закупівлю мобільних телефонів, які він в подальшому за домовленістю з [PERSON] йому передав. Натомість [PERSON] йому не повернув боргові розписки. Розписки він писав як гарантію виконання свого обов'язку придбати та передати [PERSON] телефони. Вважає, що свої зобов'язання перед позивачем виконав в повному обсязі, договорів позики не укладав. Натомість, позивач зі своїми знайомими вчиняють відносно нього протиправні дії, безпідставно вимагають у нього грошові кошти, які він їм не винен. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON], діючи згідно договору про комплексне юридичне обслуговування, в судовому засіданні позов заперечив, просить врахувати звернення до правоохоронних органів стосовно протиправних дій щодо відповідача з боку позивача, написання розписок під фізичним та психологічним тиском. Зазначає, що на території України лише гривня є законним платіжним засобом, тому укладення між фізичними особами будь- яких договорів не у гривні, а в іноземній валюті слід розцінювати як неконституційні, недоречні і незаконні дії. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] надані позивачу дві розписки, датовані 22 квітня 2013 року. З рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2015 вбачається, що стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 11 591,85 доларів США, що еквівалентно 261628,05 грн. При цьому, стягнута сума складається із основного боргу у розмірі 11 000 доларів США, що еквівалентно 248270 грн. та 591,85 доларів США, що еквівалентно 13358,05 грн. 3 % річних за користування позикою. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.01.2016, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2015 залишено без змін .(а.с.18-19). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.11.2016 рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2015 та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28.01.2016 залишено без змін ( а.с.20-22). Отже, рішення Сихівського районного суду м.Львова від 26.10.2015 набрало законної сили. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справ, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. За змістом ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно із ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За приписами ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банкуУкраїни (далі - НБУ) за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 р. у справі N 6-369цс15, яка з огляду на положення ч.4 ст. 263 ЦПК України підлягає врахуванню. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Така правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2861цс15, справа № 6-1891цс15, де зазначено, що закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, трансформує їх в охоронні, що містить обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Судом встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем за договором позики, сума позики відповідачем досі не повернута, незважаючи на рішення суду. Виходячи із аналізу вищевказаних норм права в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки позика не повернута, відповідач продовжує користуватись належними позивачу коштами, тому останній має право на одержання від позичальника процентів від суми позики і їх розмір у такому разі повинен визначатись на рівні облікової ставки Національного банку України. Окрім цього, нарахування та стягнення процентів за час фактичного користування позикою не звільняє боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, від сплати трьох процентів річних від простроченої суми. При цьому, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Як вбачається з розрахунку зазначеного в обґрунтуванні вимог загальний розмір 3% річних становить 898,68 доларів США. Судом береться до уваги, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за користування чужими грошима, в тому числі із вказанням періоду, є належним доказом, жодними допустимим доказами такий розрахунок відповідачем не спростовано. Доводи відповідача стосовно чинення на нього тиску, відсутність будь-яких боргових зобов'язань перед позивачем, звернення до правоохоронних органів, оскарження судового рішення у Верховний Суд, не приймаються судом до уваги, оскільки є голослівні і бездоказові. З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, з відповідача слід стягнути на користь позивача проценти за користування позикою за розпискою 5000 доларів США за період з 02 червня 2014 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 3 045,42 долари США; за розпискою 6000 доларів США за період з 02 червня 2014 року по 01 жовтня 2017 року проценти у розмірі 3657,82 долари США. Що стосується заперечень представника відповідача на позов з мотивів недопустимості використання іноземної валюти, суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає суду підстави вважати, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України, що відповідно визначено у правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена у постанові пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року. Відповідно до офіційного курсу НБУ станом на час ухвалення рішення 24.01.2018 року курс долара США становив 28,86 грн. Зважаючи на вказане, наведені вимоги закону, та зміст позовних вимог, відповідач повинен повернути позивачу проценти за користування позикою в сумі 193 487 грн. 84 коп., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 6703,24 доларів США та 3% річних в сумі 25 940 грн. 24 коп., що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 898,68 доларів США, а всього 219 428 грн. 08 коп. Оскільки відповідач вказаних сум не сплатив у добровільному порядку, такі суми підлягають стягненню з нього за рішенням суду. Задовольняючи позовні вимоги, з відповідача в користь позивача у відповідності до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в сумі 2038,09 грн.

Outcome: approved