Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Дніпропетровській області та Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 20.12.2012 року було порушено кримінальне провадження №42012049990000266 за ч.1 ст.382 та ст.388 КК України, в якому позивача було залучено потерпілим. Досудове слідство проводилось слідчим СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Кожевніковим О.М., а потім була створена група слідчих: Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М.. Процесуальним керівником є прокурор прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська Макарчук М.О.. Начальник СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] є працівником міліції, і керівником органу досудового розслідування. На протязі 10 місяців, в період з 20.12.2012 року до 25.10.2013 року, [PERSON] належним чином не організував роботу підлеглих йому слідчих Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М.. Бездіяльність і порушення вимог КПК України, допущені вказаними слідчими при досудовому розслідуванні, не були виправлені керівником органу досудового розслідування, першим заступником начальника, начальником СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON]. Для сприяння досудовому розслідуванню, позивач, як потерпілий по справі, подавав клопотання про виконання слідчих дій, однак вони нехтувались слідчими, а їхні порушення не усувались начальником слідства [PERSON], який через несумлінне виконання своїх службових обов'язків порушив права і свободи позивача, закріплені Конституцією України та Кримінальним процесуальним кодексом України, та не забезпечив ефективної роботи підлеглих йому слідчих. Через неналежне виконання службових обов'язків слідчими та начальником слідства [PERSON], позивач був змушений витрачати час для поїздок до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області на особисті прийоми до начальника СВ [PERSON], до начальника СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та до прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська. У зв'язку із зазначеним, начальник слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] систематично притягувався до дисциплінарної відповідальності за безвідповідальне ставлення до виконання службових обов'язків, що призвело до відсутності контролю за службовою діяльністю підлеглих йому слідчих. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 року, у зв'язку з розглядом скарги [PERSON], була визнана протиправною бездіяльність начальника Слідчого відділу Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON]. Позивач зазначив, що працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, тому при порушенні прав і законних інтересів громадянина, збитки, завдані працівником міліції який виконує свої обов'язки, компенсуються за рахунок держави. Службова особа міліції, яка неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Неналежне виконання службових обов'язків начальником СВ [PERSON] зазначено в ухвалі Ленінського суду, де його бездіяльність визнано протиправною. З посиланням на норми Закону України «Про міліцію», позивач вважає, що бездіяльністю [PERSON] йому завдані матеріальні збитки та заподіяно моральну шкоду, які він поніс у результаті протиправних дій [PERSON] та складаються з наступних витрат і пов'язані зі зверненням до Ленінського райсуду 16.09.2013 р. зі скаргою на бездіяльність [PERSON]; прибуттям у судове засідання Ленінського райсуду 20.09.2013 р., 22.10.2013 р. та 25.10.2013 р., де розглядалися його скарги; прибуттям до прокуратури Ленінського району зі скаргою на бездіяльність слідчою Ленінського РВ ДМУ 09.10.2013 р.; прибуттям до ГУМВС України в Дніпропетровській області на особистий прийом 04.11.2013 р. зі скаргою; зверненням до МВС України зі скаргою щодо бездіяльності [PERSON]; прибуттям до АНД райсуду 09.01.2014 р. для подачі позовної заяви. При цьому, для пересування по місту, відвідуючи адвоката, Ленінський райсуд, прокуратуру Ленінського району, ГУМВС України в Дніпропетровській області та АНД райсуд, позивач витрачав гроші на придбання пального для автомобіля, на якому пересувався. У відшкодування вказаних матеріальних збитків позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Головного Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області 581,90 грн.. Також позивач вважає, що через бездіяльність [PERSON] він переніс стрес в ситуації принципово не вирішуваної для нього проблеми, було порушено його нормальні життєві зв'язки, позбавлено можливості реалізації своїх звичок і бажань, завдало душевних страждань, що стало причиною погіршення відносин з оточуючими його близькими людьми, тобто було заподіяно моральну шкоду, у відшкодування якої просив суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з відповідного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в сумі 17000,00 гривень. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, та просив їх задовольнити. Представник відповідача - Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Дніпропетровській області просив у позові відмовити, надав суду письмові заперечення, в яких посилався на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник відповідача - Головного Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області проти позову заперечував. Представник відповідача - Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Дніпропетровській області проти позову заперечував, посилаючись на те, що ДМУ ГУ МВ України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем, оскільки протиправною була визнана бездіяльність начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON], який не є працівником Дніпропетровського міського управління Головного управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Дніпропетровській області. Вислухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 20.12.2012 року було порушено кримінальне провадження № 42012049990000266 за ч.1 ст.382 та ст.388 КК України, в якому позивача [PERSON] було залучено потерпілим. Досудове слідство проводилось слідчим СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Кожевніковим О.М., та в процесі слідства була створена група слідчих: Раіхіна А.В. та Кожевнікова О.М.. Процесуальним керівником є прокурор прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська Макарчук М.О.. За результатом розгляду скарги позивача стосовно неналежного виконання обов'язків та неналежної організації роботи підлеглих йому слідчих, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2013 р. бездіяльність начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] була визнана протиправною. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідальність працівників міліції передбачена ч.ч.2,3 ст.25 Закону України «Про міліцію», де зазначено, що при порушенні прав і законних інтересів громадянина, збитки завдані працівником міліції який виконує свої обов'язки, компенсуються за рахунок держави. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Також, моральна шкода полягає і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Факт спричинення позивачу моральної шкоди, в результаті бездіяльності начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] знайшов підтвердження під час розгляду справи в судовому порядку. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд вважає відшкодувати [PERSON] моральну шкоду за рахунок коштів державного бюджету в розмірі 500 грн., задовольнивши позовні вимоги в цій частині частково, з урахуванням обставин справи та наслідків, що наступили для позивача, який зазнав душевних страждань внаслідок невиконання начальником СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON] своїх службових обов'язків. На думку суду, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування збитків в сумі 581,90 грн., які складаються з витрат на пальне, яке було витрачене позивачем для пересування на автомобілі, оскільки сплачені грошові суми за пальне по відповідним чекам не є тими грошовими сумами, які можуть бути відшкодовані позивачу на підставі ст. 1166, 1173, 1176 ЦК України. Вирішуючи, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд вважає витрати по справі віднести на рахунок держави.

Outcome: partial