Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0075/74/63222 від 16 серпня 2006 року у розмірі 53907,96 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 1210321,57 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 16.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0075/74/63222, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 47000 доларів США зі сплатою 11,5 відсотків річних, строком повернення до 16.08.2026 р. 07.04.2009 р., 10.06.2010 р., 01.07.2011 р. між банком та відповідачем були укладені додаткові угоди до кредитного договору про зміну умов погашення кредиту. Проте, позичальник протягом тривалого часу ухиляється від виконання умов вищезазначеного кредитного договору, зокрема не сплачує банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв'язку з чим у позивача виникло право вимоги дострокового повернення всієї суми заборгованості за кредитом, розмір якої станом на 27.04.2015 р. складає 53907,96 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 1210321,57 грн. До теперішнього часу зазначена сума заборгованості відповідачем не погашена, вимога про дострокове виконання грошових зобов'язань останнім проігнорована, що і стало підставою для звернення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з даним позовом до суду. 01.07.2016 р. третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточнивши який (а.с.103-106), просить визнати недійсним кредитний договір № 014/0075/74/63222, укладений 16.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 16.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0075/74/63222, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 47000 доларів США зі сплатою 11,5 відсотків річних, строком повернення до 16.08.2026 р. У зв'язку з невиконанням [PERSON] обов'язку щодо повернення строкового платежу, згідно умов зазначеного кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з нього заборгованість за кредитним договором. Вказує, що зазначений кредитний договір підлягає визнанню судом недійсним, оскільки він виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому для його укладення необхідна була її згода, як другого із подружжя, яка має бути подана письмово та нотаріально посвідчена та (або) підлягати державній реєстрації. Крім цього зазначає, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», банком не було надано [PERSON], як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування в письмові формі повної інформації про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача: орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим порушено вимоги чинного законодавства. З огляду на це вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, погіршують становище споживача. На її думку, банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів позичальника в оману, внаслідок чого останній не міг здійснити свій свідомий вибір при укладенні кредитного договору, а тому є всі підстави для визнання такого договору недійсним. Представник позивача - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позовну заяву [PERSON] не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча був повідомлений про день слухання справи належним чином, повідомлення про причини неявки до суду не надходило. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до судового засідання не з'явилась, але подала заяву, в якій вказала, що на задоволенні позову до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» наполягає і просить справу розглянути без її участі. Вислухавши пояснення представника ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає задоволенню у повному обсязі, а в задоволенні позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити, з наступних підстав. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, 16.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», назва якого змінена на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/0075/74/63222, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 47000 доларів США зі сплатою 11,5 відсотків річних, строком повернення до 16.08.2026 р. (а.с. 11-13). Відповідно до п. 1.3. кредитного договору, погашення кредиту здійснюється згідно Графіку погашення кредиту ануїтетними платежами. Пунктом 2.1. кредитного договору встановлено, що кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі - у заставу передається однокімнатна квартира, загальною площею 51,7 кв.м, розташована в [ADDRESS]. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 07.04.2009 р., 10.06.2010 р., 01.07.2011 р. між банком і [PERSON] були укладені додаткові угоди до кредитного договору № 014/0075/74/63222 від 16.08.2006 р. про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту (а.с. 21-22, 30-31, 36-40). Судом встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, однак відповідач [PERSON] всупереч умов кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. Відповідно до п. 5.5. кредитного договору кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом, штрафні санкції та інші витрати, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту. Пунктом 9.1. кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в цьому договорі. З доданого до позовної заяви розрахунку загальної суми заборгованості за кредитним договором № 014/0075/74/63222 від 16.08.2006 р. вбачається, що відповідач [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі повертав кредитні кошти та сплачував передбачені зазначеним вище кредитним договором платежі, що призвело до виникнення перед банком заборгованості, розмір якої станом на 27.04.2015 р. становить 53907,96 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 1210321,57 грн., з яких: 47217,98 доларів США, що за курсом НБУ становить 1060120,62 грн. - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 329,92 долари США, що по курсу НБУ еквівалентно 7407,24 грн.; 3762,27 доларів США, що за курсом НБУ становить 84469,09 грн. - заборгованість за відсотками, у тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 3583,74 долари США, що по курсу НБУ еквівалентно 80460,80 грн.; 2927,71 доларів США, що за курсом НБУ становить 65731,86 грн. - пеня за прострочення кредиту та відсотків (а.с. 8-10). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч. 1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Пунктом 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Враховуючи, що [PERSON] не виконує взяті на себе зобов»язання, права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» порушені, а тому підлягають захисту, а позов - задоволенню. В свою чергу, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] просить визнати недійсним кредитний договір № 014/0075/74/63222, укладений 16.08.2006 р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON], посилаючись на низку порушень прав її чоловіка [PERSON] з боку позивача. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16.07.1999 р., згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.71). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Як зазначено у п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. З урахуванням викладеного, суд вважає, що у даному випадку згода [PERSON] на укладення її чоловіком оспорюваного кредитного договору не потрібна, а відтак її доводи у цій частині є неспроможними. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Підставами для визнання недійсним укладеного між банком та [PERSON] кредитного договору [PERSON] зазначила невідповідність кредитного договору вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам постанови Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що виразилось в ненаданні банком її чоловіку [PERSON] у повному обсязі інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту. Частинами 1, 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому послідовно та докладно викладено всі права та обов'язки банку та позичальника, правила нарахування процентів і комісій, наслідки за порушення умов договору. Таким чином в день підписання договору кредиту [PERSON] було надано усю інформацію щодо умов кредитування, що включає опис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Згідно п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено в судовому засіданні, укладений кредитний договір та додаткові угоди до нього [PERSON] були підписані добровільно, без жодного примусу, без зауважень та заперечень, а відтак він погодився з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчать його підписи. З оспорюваного кредитного договору вбачається, що [PERSON] особистим підписом засвідчив, що до підписання кредитного договору він ознайомився з його умовами та правовими наслідками. На момент укладення кредитного договору [PERSON] не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом. Крім того, жодною нормою діючого на час укладення кредитного договору № 014/0075/74/63222 від 16.08.2006 р. законодавства не було передбачено зобов'язання банків отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з сукупною вартістю кредиту. Вимога щодо отримання відповідного документу (підтвердження) з'явилась лише в Постанові НБУ № 168 від 10.05.2007 р. «Про правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», тобто майже через рік після укладення оспорюваного договору. Тому доводи [PERSON] про невиконання банком передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення [PERSON] перед укладенням договору всіх його умов не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Закон України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним через невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання [PERSON] щодо несправедливості умов укладеного кредитного договору суд до уваги не приймає, оскільки [PERSON] не примушувався до укладання договору, він особистим підписом посвідчив добровільність його укладання, вільно обрав кредитодавця, на момент укладання договору вважав умови розумними та справедливими, про що свідчить термін дії договору, який укладено 16.08.2006 року, та лише 01.07.2016 р. його дружина звернулась до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору. Із оскаржуваного кредитного договору вбачається, що сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, [PERSON] було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальник діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим законодавством, при укладенні договору банком дотримано всі вимоги, які є необхідними для чинності правочину, а отже немає підстав для визнання договору недійсним. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що [PERSON], як дружина відповідача, достовірно знала про укладення останнім 16.08.2006 р. оспорюваного кредитного договору. Крім того, 10.06.2010 р. нею надавалась письмова згода на зміну умов договору іпотеки, яка була посвідчена нотаріально (а.с.148), проте з позовом вона звернулась лише 01.07.2016 р. Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити і в зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник позивача, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить, тим більше, що ані [PERSON], ані її представник не просили суд поновити строк позовної давності. У зв»язку з викладеним суд не знаходить підстав для задоволення позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн.

Outcome: approved