Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є треті особи, про виселення, посилаючись на те, що на квартиру відповідачів, де останні зареєстровані та проживають разом з неповнолітніми дітьми було звернуто стягнення внаслідок невиконання [PERSON] /далі відповідач-1/ зобов'язань за кредитним договором. Проте, відповідачі не звільняють квартиру та не знімаються із реєстраційного обліку, що порушує права позивача та перешкоджає останньому задовольнити свої вимоги кредитора, у зв'язку з чим останній був вимушений звернутися до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не з'явився, до початку розгляду справи надав заяву про розгляд справи в його відсутність, де позовні вимоги підтримав просив позов задовольнити. Представник відповідача - 1 та [PERSON]./далі відповідач-2/ в судове засідання не з'явились, про розгляд справи судом повідомлялись, причини неявки суду не повідомляли клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, а тому суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити по справі заочне рішення. Треті особи, просили розглянути справу у відсутність представників останніх /а.с.218-219/. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 31.03.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником прав та обов'язків якого є публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - позивач, банк) та [PERSON] (далі - відповідач - 1, позичальник) було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL3083, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу - 1 кредитні кошти в розмірі 209000 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 01.03.2038 року та сплатою 144% річних за користування кредитними коштами /а.с. 6-15/. 31.03.2008 року між позивачем та відповідачем-1 з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку позивача квартиру [ADDRESS] /а.с. 24-27/. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2011 року по цивільній справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № BL3083 від 31.03.20108 року шляхом проведення прилюдних торгів звернуто стягнення на предмет іпотеки-трикімнатну квартиру [ADDRESS] /а.с. 30-32/. Відповідно до ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Водночас, частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Однак, згідно з частиною другою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. При цьому, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Зазначене збігається з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року за №6-875цс15. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язлк доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки кошти, які були надані позивачем були використані не для здійснення придбання квартири. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed