Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27.08.2015 року в частині демонтажу нежитлового приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.05.2020 р. відкрито провадження у справі № 522/6683/20. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. При цьому позивач посилається на те, щона підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27.08.2015 рокунежитлове приміщення площею 42 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , незаконно демонтоване представниками відповідача у вересні 2015 року. Також позивач зазначає, що незаконно демонтовані вищезазначені нежитлові приміщення не є тимчасовими спорудами, а капітальною будівлею, нерухомим майном, право власності на яке зареєстроване у встановленому законом порядку. Зазначене нежитлове приміщення свого часу було викуплене та у відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2013 року, індексний номер: 8037268 та витягу про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 15.08.2013 року, індексний номер: 8039400 належало матері - гр. [PERSON] . Після її смерті вказане приміщення перейшло у спадщину позивачу гр. [PERSON] . Представники сторін надали заяви про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, представник відповідача надав відзив на позов, відповідно до якого просив позов залишити без задоволення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27 серпня 2015 року про демонтаж тимчасових спору, було прийнято рішення щодо вжиття заходів з демонтажу тимчасових споруд згідно з переліком, в тому числі демонтаж нежитлового приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як вказую позивач вказане нежитлового приміщення першого поверху 17.09.2015 року було демонтовано на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.08.2013 року, індексний номер: 8037268 та витягу про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно від 15.08.2013 року нежитлове приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] належало матері позивача - [PERSON] та [PERSON] , по 1/2 частині кожному. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 18.11.2019 року [PERSON] є спадкоємцем 1/2 частини нежитлового приміщення першого поверху, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері - [PERSON] . У подальшому відповідно до договору дарування від 29.04.2020 року [PERSON] подарував 1/2 частину нежитлового приміщення першого поверху, розташованого за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України, передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 415 ЦК України, особа, до якої перейшло право власності на будівлі (споруди), набуває право користування земельною ділянкою на тих же умовах і в тому ж обсязі, що й попередній власник будівлі (споруди). Аналогічне зазначено ч. 3 ст. 120 ЗК України. Аналіз вищеназваних норм свідчить про непорушність права власності на нерухоме майно, і неможливість його демонтажу, знесення без відповідного судового рішення. Статтею 19 Конституції України, статтею 24 закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. У відповідності до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси. У відповідності до ч. 4 ст. 5 Закону України «Продержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Проте знесене нерухоме майно було зареєстроване у відповідності до ч.1 ст. 5 Закону України «Продержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому не булу тимчасовою спорудою. З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 279 від 27 серпня 2015 року в частині демонтажу нежитлового приміщення першого поверху площею 42 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , слід визнати незаконним та скасувати. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved