Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачок та третіх осіб без самостійних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що 06 квітня 1999 року він придбав трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. У зв’язку з тим, що він мав намір виїжджати за кордон на заробітки, в період фактичного проживання однією сім’єю з відповідачкою [PERSON], а саме 22 жовтня 2008 року він надав останній довіреність на розпорядження даною квартирою. Разом з тим, [PERSON] діючи в супереч його волі, достовірно знаючи, що він не бажає відчужувати вказану квартиру та попередньо ввівши його в оману, що надані ним [PERSON] повноваження на розпорядження квартирою за довіреністю від 22 жовтня 2008 року закінчилися та довіреність втратила чинність, 05 лютого 2013 року внаслідок зловмисної домовленості уклала від його імені договір купівлі-продажу вказаної квартири з своєю донькою [PERSON]. У зв’язку із тим, його квартира була відчужена відповідачкою [PERSON] всупереч його волевиявленню, просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним та скасувати державну реєстрацію даної угоди, залишивши судові витрати за ним. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] позов визнала в повному обсязі та пояснила суду, що не заперечує проти визнання недійсним договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS], яку вона придбала від своєї матері, яка представляла інтереси позивача за довіреністю, оскільки вони з позивачем в позасудовому порядку домовилися щодо вирішення існуючого спору про поділ спільного майна, за яким позивач не претендує на інше майно, а вони визнають позов про визнання недійсним даного договору. Представник відповідачки [PERSON] також позов визнав в повному обсязі, пояснивши суду, що його довірителька не заперечує проти визнання недійсним договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS], який був укладений всупереч волі позивача. Треті особи без самостійних вимог [PERSON] та [PERSON] позов визнали в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з’явилась без поважних для суду причин. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності досліджені докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 квітня 1999 року позивач придбав трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири, який 07 квітня 1999 року був зареєстрований в Новоселицькому БТІ. 22 жовтня 2008 року позивач довіреністю уповноважив відповідачку [PERSON] на розпорядження вказаною квартирою. 05 лютого 2013 року відповідачка [PERSON] продала вказану квартиру своїй доньці [PERSON], внаслідок чого остання стала власником квартири, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 1765227 від 29 березня 2013 року. Позовні вимоги щодо укладання відповідачками даного договору купівлі-продажу всупереч волі позивача, в результаті їхньої зловмисної домовленості про перехід права власності на вказану квартиру до відповідачки [PERSON], внаслідок чого позивача незаконно було позбавлено права власності на дану квартиру, відповідачки в судовому засіданні визнали в повному обсязі, тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п’ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий причин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У відповідності до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до роз’яснень, викладених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приймаючи до уваги, що відповідачки позов визнали в повному обсязі, визнання ними позову не суперечить закону та обставинам справи, не порушує права та інтереси інших осіб, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги. Крім того, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним не створює юридичних наслідків, тому його державну реєстрацію слід скасувати, а право власності на квартиру залишається за позивачем. На підставі ст.ст. 203, 215, 216, 232, 387 ЦК України, суд

Outcome: approved