Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, згідно з яким просив усунути перешкоди у здійсненні права власності 123/700 частинами домоволодіння [ADDRESS] шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловою площею, виселити [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS], вселити позивача у домоволодіння за вказаною адресою. При цьому посилався на те, що він згідно витягу про державну реєстрацію прав в КП «ОМБТІ та РОН» № 35450451 від 11.09.2012 року є власником 123/700 частини домоволодіння [ADDRESS] на підставі Свідоцтва, виданого приватний нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 21.06.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 929. Відповідно до технічного паспорту майно складається з 2-х житлових будинків, літери А, Б, житловою площею 260,2 кв.м., загальною площею 488 кв.м., сараю літера Г, воріт № 2, мостіння І-ІІІ. Відповідач проживає та зареєстрований у належній позивачу частині домоволодіння, відмовляється покинути вказану житлову площу, у зв'язку з чим він, як власник частини домоволодіння, відповідно до ст. 391 ЦК України та ст.ст. 150 ЖК України вимагає усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідача та зобов'язанні його не чинити перешкоди в здійсненні права власності. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Зі згоди представника позивача, на підставі ст.224-225 ЦПК України, суд виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належать 123/700 частини домоволодіння [ADDRESS], про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 25.03.2014 року. Право власності позивача виникло на підставі Свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі № 929, виданого відповідно до ст.. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, затвердженого Першим Приморським відділом ДВС ОМУ юстиції 14.06.2012 року. 18 липня 2013 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси по справі № 1522/23129/12 у задоволенні скарги [PERSON] на дії державних виконавців Першого Приморського відділу ДВС ОМУ юстиції за участю стягувача [PERSON] та боржника [PERSON] відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30.01.2014 року, встановлено, що передбачений Законом України «Про виконавче провадження» певний спеціальний порядок реалізації арештованого майна, а саме 123/700 частини домоволодіння [ADDRESS], державними виконавцем порушено не було. У відповідності до ч.1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що право власності [PERSON] на 123/700 частини домоволодіння [ADDRESS] набуте у порядку та підставах, передбачених чинним законодавством України. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до п.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317,319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні 123/700 частинами домоволодіння [ADDRESS], які належать позивачу на праві приватної власності, та вселення [PERSON] у 123/700 частини домоволодіння за вказаною адресою підлягають задоволенню. Що ж стосується позовних вимог про виселення [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 9 Житлового Кодексу України житлове право охороняється законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, щодо виселення відповідача з домоволодіння, зазначено, що він відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Разом з цим зазначена норма ЦК України не передбачає самостійний спосіб захисту порушеного права власника майна шляхом виселення інших осіб. Порядок та підстави виселення з житлових приміщень визначено нормами ЖК України та ЦК України, на які позивачі не посилалися та позовних вимог в цій частині не заявляли. Позивачем, крім посилання на ст. 391 ЦК України та ст.ст. 150 ЖК України не зазначено правової підстави для виселення відповідача, зокрема: ч.ч. 1, 3 ст. 116, ст.ст. 98, 99, 157, 169 ЖК України. Зазначене знайшло підтвердження також у п. 34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якою, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачені конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, які не містять в собі такий спосіб захисту як виселення. Відповідно до вказаної норми матеріального закону, суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України інший спосіб захисту цивільного права або інтересу, не передбачений цією нормою, може бути обраний судом лише за умови його обов'язкового встановлення договором або законом. Порядок та підстави виселення з житлових приміщень визначено нормами ЖК України, на які позивач не посилався та позовних вимог в цій частині не заявляв. Відповідно до ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] є власником лише 123/700 частин домоволодіння [ADDRESS], а згідно технічного паспорту майно складається з 2-х житлових будинків, літери А, Б, житловою площею 260,2 кв.м., загальною площею 488 кв.м., сараю літера Г, воріт № 2, мостіння І-ІІІ, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення [PERSON] з домоволодіння [ADDRESS] є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: partial