Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про здійснення тлумачення заповіту та перерозподіл спадщини в частках між спадкоємцями; розділу спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON], і має статус спільної часткової власності, до повної частки майна кожному з спадкоємців, у разі необхідності, з грошовою компенсацією відповідній стороні в розмірі, що буде встановлена під час судового розгляду, та виділу сторонам зазначеного у позові майна (а.с. 1-6, 163, 164). Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON]. За час свого життя 24.03.2006 року [PERSON] вчинила заповіт на випадок її смерті та посвідчила його у державного нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори Садихової Л.С., яким заповіла належну їй частину квартири, а також речі домашнього обіходу та вжитку [PERSON], яка є її дочкою. Інша ? частина квартири, речей домашнього обіходу і вжитку на час складання цього заповіту належала батьку позивача [PERSON]. Інше майно, що належало їй на правах спільної власності, та грошові кошти до цього заповіту не буди внесені. Інша ? частина квартири на час складання заповіту [PERSON] та інші предмети домашнього вжитку, що знаходяться в цій квартирі, належали її чоловіку [PERSON], який включив свою ? частину квартири (Свідоцтво на право власності на житло від 21.08.1993 р.) та інше майно до свого заповіту, який також склав 24.03.2006 р. в Шостій Київській державній нотаріальній конторі 21.04.2006 р. [PERSON] з власної волі видав [PERSON] довіреність на право управляти і розпоряджатися всім своїм майном, змінив своє рішення щодо спадкоємців та заповів все своє майно, включаючи ? частину квартири, яка належала йому на праві приватної спільної власності, своїй дружині [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається з квартири та майна (речей домашнього обіходу та вжитку) в ній, земельної ділянки в садовому товаристві з будинком, надвірними спорудами та майном в них, гаражного боксу та майна в ньому, а також грошових коштів, що знаходяться на депозитних рахунках в ПАТ «Діамантбанк» та ПАТ «Ощадбанк», згідно Договорів строкового банківського вкладу. Позивач є спадкоємцем першої черги спадкування після смерті своєї матері [PERSON] за законом. Крім нього спадкоємцями є його рідні сестри (діти померлої) - [PERSON] (за законом) та [PERSON] (частина квартири - за заповітом, інше - за законом). 04 квітня 2017 р. під час подання заяви про прийняття спадщини Державному нотаріусу Шостої київської державної нотаріальної контори Гуль Л.О. між сторонами виник спір стосовно тлумачення заповіту, насамперед трактування слів «належну мені частину квартири», визначення часток спадкоємців у спадщині, можливих варіантів поділу спадкового майна та розміру можливої справедливої грошової компенсації. Між спадкоємцями [PERSON] існує спір щодо того, чи підпадає під дію заповіту [PERSON] саме та ? частина квартири, якою вона не володіла на час складання заповіту, а отримала у спадок від свого чоловіка [PERSON] 04 вересня 2017 р. під час подання заяви про оформлення свідоцтва про право на спадщину між спадкоємцями знову виник спір стосовно визначення їх часток у спадщині, розміру можливої справедливої грошової компенсації. Позивач запропонував відповідачам добровільно поділити спадщину, надавши відповідну грошову компенсацію. Однак його пропозиція не була прийнята. Позивач вважає таку відмову безпідставною, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 1267, ч. 2 ст. 1278 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними і кожний із них має право на виділ своєї частки в натурі. Враховуючи те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо предмету спору, спадкоємці не можуть добровільно домовитися про розподіл спадкового майна до повної частки з відповідною справедливою грошовою компенсацією, у зв'язку з чим позивач з метою здійснення особистого володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, одноособово, на власний розсуд, незалежно від волі відповідачів, вимушений звернутися до суду для тлумачення заповіту, визначення часток у спадщині кожного спадкоємця та розподіл спадкового майна за рішенням суду з відповідною грошовою компенсацією. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20.12.2017р. залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Шоста Київська державна нотаріальна контора про трактування заповіту та розподіл спадкового майна у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Шосту Київську державну нотаріальну контору в особі Головного територіального управління юстиції в м. Києві (а.с. 124, 125). За заявою позивача ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.02.2018 р. позов [PERSON] у частині пункту 2 позовних вимог про розподіл спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON], і має статус спільної часткової власності, до повної частки майна кожному з спадкоємців, у разі необхідності, з грошовою компенсацією відповідній стороні, в розмірі, що буде встановлена під час судового засідання шляхом виділення позивачу та відповідачам спадкового майна залишено без розгляду (а.с. 166). 23.05.2018 р. представник відповідача [PERSON] надав суду письмові пояснення (а.с. 183-185) у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що в березні 2006 року покійні батьки учасників судового процесу [PERSON] та [PERSON] прийняли рішення щодо розпорядження належним їм майном на випадок своєї смерті. Так, своїми заповітами від 24 березня 2006 року право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті заповідачів переходило до їх доньки [PERSON] Така позиція заповідачів була обумовлена тим, що [PERSON] є іноземною громадянкою і це значно спростить прийняття нею спадщини. Пізніше, [PERSON] склав новий заповіт, яким розпорядився всім належним йому майном на користь дружини [PERSON] Дане волевиявлення було також направлено на спрощення процедур прийняття та розпорядження спадковим майном, оскільки в такому випадку [PERSON] не мала б два рази проходити процедуру оформлення спадкового майна, що у випадку з іноземними громадянами потягнуло б великі фінансові витрати. Покійна матір [PERSON] не змінювала заповіт у зв'язку з тим, що мала чітке розуміння, що складений нею заповіт направлений на перехід права власності на квартиру до доньки [PERSON] Про таку волю покійної матері були проінформовані всі діти, про що неодноразово зазначалося і під час подачі заяв про прийняття спадщини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених в письмових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, пояснив, що на момент смерті матері сторін по справі [PERSON] належала вся спірна квартира, у зв'язку з чим заповіт останньої слід рахувати як 100 відсотків частин квартири. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні у вирішенні спору поклались на розсуд суду. При цьому відповідач [PERSON] пояснила, що їхні батьки з ними, як дітьми, не обговорювали і не ділились своїми думками стосовно своїх намірів оформлення спадщини та не повідомляли їх щодо розподілу майна, їхня мати сама приймала рішення без будь яких пояснень, розмов про спадщину не було. Представник третьої особи Шостої Київської державної нотарільної контори в особі Головного територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явився, письмових пояснень по суті справи до суду не направив. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача [PERSON] [PERSON], відповідача [PERSON], її представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO]. помер батько позивача [PERSON] (а.с. 52 зв., 142). За життя [PERSON] 24 березня 2006 року склав заповіт за яким заповів належну йому частину квартири під [ADDRESS] а також речі домашнього обіходу та вжитку дочці [PERSON], а все інше майно - дружині [PERSON], а в разі смерті [PERSON] до відкриття спадщини, відмови або неприйняття нею спадщини, заповів: дочці [PERSON] та сину [PERSON] в рівних частинах кожному (а.с. 9). У подальшому 21.04.2006 р. [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого все своє майно (рухоме, нерухоме, банківські вклади, грошові кошти на банківських рахунках, майнові права, тощо), де б воно не було і з чого б воно не складалось, та взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів [PERSON] (а.с. 144). 07.12.2006 р. державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на зазначене в заповіті майно після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. (а.с. 152-155). Так, серед інших, [PERSON] 07.12.2006 р. державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 153). [INFO] померла [PERSON] (а.с. 7). Як убачається з матеріалів справи, Шостою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 239/2017 щодо майна [PERSON] (а.с. 48-95). З матеріалів спадкової справи № 239/2017 встановлено, що 03.04.2017 року до державного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини звернулися діти померлої - сторони по справі: [PERSON] (а.с. 49), [PERSON], (а.с. 49 зв.) та [PERSON] (а.с. 50). За життя 24.03.2006 р. [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 8-1082, відповідно до якого заповіла належну їй частину квартири під [ADDRESS], а також речі домашнього обіходу та вжитку дочці [PERSON] (а.с. 8). В судовому засіданні було встановлено, що між сторонами існує спір щодо зазначеної в заповіті [PERSON] від 24.04.2006 р. частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Спадкування здійснюється за заповітом або законом. За нормою частин 1, 2 статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому, ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину, при тлумаченні заповіту не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Представник відповідача [PERSON], посилаючись на ч. 4 ст. 1236 ЦК України, яка визначає, що чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини, вказує на те, що зазначена у спірному заповіті частина квартири становить 100 %. Однак до вказаних заперечень суд відноситься критично, оскільки наведена норма ч. 4 ст. 1236 ЦК України до спірних правовідносин застосована бути не може. При цьому суд враховує наступні обставини. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малось на увазі. Як зазначено вище, заповіт [PERSON] складено 24.03.2006 року. На час написання заповіту [PERSON] була власником ? частини квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.08.1993 року виданого Дніпровською районною державною адміністрацією (а.с. 12). У зв'язку з цим дослідивши та проаналізувавши всі зібрані по справі докази суд приходить до переконання, що [PERSON] у своєму заповіті заповідала саме належну їй ? частину квартири [ADDRESS]. Отже, за викладених вище обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Outcome: approved