Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики та стягнення моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 листопада 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений за реєстровим №1602 договір позики, відповідно до умов якого він надав, а відповідач отримав до підписання договору позики грошові кошти у розмірі 6000 гривень зі строком повернення до 14 травня 2012 року. В порушення п.3 договору позики щодо повернення грошових коштів у визначений договором строк відповідач не виконав, в зв'язку з чим позивачем йому було направлено 25 вересня 2012 року письмове нагадування щодо необхідності виконання зобов'язань за договором, але і після цього відповідач суму боргу не повернув, прострочивши виконання зобов'язань за договором станом на листопад 2013 року на один рік і шість місяців, у зв'язку з чим він змушений звернутися з позовом до суду про примусове стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 6 600 гривень 00 копійок та 3% річних в сумі 288 гривень 00 копійок, а також 3 000 гривень моральної шкоди, оскільки не повернення суми позики порушило усталений, спокійний, розмірений спосіб життя позивача. Позивач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.15,17), в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а в разі неявки відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.20). Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про час та місцем розгляду справи відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України (а.с.18-19), в судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не повідомив і про зміну свого фактичного місця проживання. Відповідач повідомлявся судом про час і місце розгляду справи за зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання по [ADDRESS] (а.с.12), про що свідчить направлена рекомендованою кореспонденцією на його адресу повістка-виклик до суду, яка повернулася без вручення з позначкою «адресат за зазначеною адресою не проживає» (а.с.18-19), що свідчить про те, що судовий виклик було вручено йому належним чином. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ст.ст.10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язується вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться та згідно ст.ст. 527-530 ЦК України належними сторонами і у визначений зобов'язанням строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 14 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 6 000 гривень, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1602 (а.с.7), відповідно до п.2-п.3 якого відповідач отримав зазначені в договорі грошові кошти до підписання договору та зобов'язувався в строк до 14 травня 2012 року повернути отриману суму позики, але в свої зобов'язання в установлений договором строк не виконав, про що свідчить наявність у позивача боргового документа. 25 вересня 2012 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою від 17 вересня 2012 року про повернення суми позики, яка направлена рекомендованою кореспонденцією (а.с.8,9), проте і після направлення такої вимоги відповідач позику не повернув. За договором позики відповідно до вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, при цьому договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що належними та допустимими доказами безспірно встановлено, що відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 6 000 гривень, зобов'язавшись до 14 травня 2012 року повернути позику, що свідчить про наявність між сторонами договірного зобов'язання, яке за формою та змістом відповідає вимогам ст.1046-1047 ЦК України та за яким сторони досягли домовленості за усіма суттєвими умовами договору, але свого зобов'язання по сплаті коштів в установлений письмовим договором строк відповідач не виконав, в зв'язку з чим позов в частині стягнення боргу з відповідача в сумі 6000 гривень підлягає задоволенню, а сума боргу підлягає стягненню з відповідача в примусовому порядку за рішенням суду, оскільки відповідно до ст.ст. 526,527,629 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, в строки та порядку, визначеному законом чи договором. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що боржник прострочив виконання зобов'язань за договором позики, внаслідок чого за розрахунком позивача за період з травня 2012 року по листопад 2013 року включно борг підлягає стягненню з відповідача з врахуванням індексу інфляції в розмірі 600 гривень, в зв'язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути борг в сумі 6600 гривень 00 копійок. Крім цього, підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних з простроченої суми за період з 14 травня 2012 року по листопад 2013 року включно в сумі 288 гривень, оскільки інший розмір процентів не встановлено ні договором, ні законом. В той же час необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди за прострочення повернення боргу в сумі 3000 гривень, оскільки ст. ст.526 та 629 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що договором позики від 14 листопада 2011 року не передбачено стягнення моральної шкоди у випадку прострочення боржника по поверненню суми позики, таке відшкодування також не передбачене і ст.625 ЦК України. Суд зазначає, що позивач при мотивуванні стягнення моральної шкоди посилався на ч.1 ст.1167 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди здійснюється в разі, коли така шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, і відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини, але зазначена норма закону регулює позадоговірні відносини, а тому не поширюється на спірні договірні відносини, які існують між сторонами за договором позики. В зв'язку з частковим задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору при звернення з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial