Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Прокуратури Львівської області, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, покликаючись на те, що органом державної влади Прокуратурою Львівської області порушено права гарантовані ст.40 Конституції України, ст.56 КПК України шляхом порушення норм ЗУ «Про звернення громадян», КПК України про розгляді заяви [PERSON] про вчинений злочин від 29.04.2013 року. Просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. Позивач в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Прокуратура Львівської області в судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судовому в судове засідання не зявився, про причини явки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON]подавалась заява про вчинений злочин Начальникові ГУМВСУ у Львівській області вих.№72 від 13.02.2013 року. Як вбачається з доводів викладених у позовній заяві позивача, ним 04.01.2016 було направлено до прокуратури Львівської області заяву про надання заявнику документу що підтверджує прийняття заяви про вчинення злочину попередньо скерованого звернення від 29.04.2013 року №203, та підтверджуючі дані щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Вказане звернення прокуратурою Львівської області розглянуто та [PERSON] надано відповідь за №04/2/2-351-15 від 02.02.2016 року в якій зазначено як вказує позивач, що «20.05.2014 року СВ Сокальським РВ ГУ МВС України у Львівській області за фактами викладеними у заяві від 29.04.2013 року внесено відомості до ЄРДР за №12013150310000388 за фактами розтрати в 2004 році дизпалива, яке належало СГОК «Агро торговий дім Сокаль», з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 364 КК України. Мотивуючи свої позовні вимоги позивач посилається на порушення прокуратурою Львівської області вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, які допущено при розгляді вказаного звернення, оскільки за його результатами не було прийнято процесуального рішення про порушення чи про відмову у порушенні кримінальної справи відносно вищевказаної колегії судів Львівського апеляційного адміністративного суду. Слід зазначити, що сам позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на те, що його заява від 29.04.2013 підлягала розгляду як заява про злочин, тобто у відповідності до вимог чинного кримінально-процесуального законодавства. Так, розгляд питання про законність прийнятих органами прокуратури у порядку кримінального-процесуального законодавства рішень, та розгляду поданих у наступному позивачем заяв з цих же питань підлягає вирішенню в порядку ст.ст. 303, 304 КПК України (а станом на 2009 рік в порядку ст.ст.234- 236 КПК України в редакції 1960 року) судом загальної юрисдикції, а саме в порядку кримінального, а не цивільного судочинства. Аналогічна позиція визначена в рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 у справі № брп, згідно якого кримінальним судочинством є врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії та бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінально- процесуальним кодексом України, оскільки процесуальна діяльність має свої особливості і не належить до управлінської діяльності. Щодо порядку розгляду спорів за скаргами громадян на неправомірні дії, зокрема прокуратури при вирішенні заяви про порушення кримінальної справи Конституційним судом України у рішенні від 14.12.2011 (№ 19-рп/2011) у справі № 1-29 надано наступні розяснення. Зокрема, згідно п. 4.3. даного рішення положення КПК України регламентують діяльність органів державної влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права. Оскільки здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діючи до порушення кримінальної справи, вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі, тому правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально- процесуальними. Звідси, як зазначено Конституційним Судом України у ч.4 вказаного пункту перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень (прокурора) має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Крім того, згідно з вимогами абз. 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, абз. 1 ч. 1 ст. 303 та ч. 1 ст. 306 КПК України, питання щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства. Таким чином, доводи позивача викладені в даній позовній заяві не підлягають перевірці та дослідженні судом в порядку цивільного судочинства. Щодо підставності вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди слід зазначити, що на даний час немає жодного судового рішення про визнання незаконними дій, бездіяльності чи рішень прокуратури Львівської області, якими було б порушено права позивача під час розгляду цієї заяви. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (шкода, завдана каліцтвом, ушкодженням здоровя, незаконним засудженням тощо). Визначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК України та у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» згідно з якими під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як передбачено абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995, обовязковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт завдання потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, ступінь вини заподіювана, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ними витрати та з чого при цьому виходить. Відповідно до ч. З ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач повинен зазначити, в чому полягає шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується. У звязку з відсутністю протиправних дій прокуратури Львівської області, а також заподіяння позивачу шкоди, настання негативних наслідків, причинного звязку між ними, його вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів на їх підтвердження.

Outcome: dismissed