Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02.07.2014 позивачем та відповідачем було укладено договір №014-04512-020714 та договір №017-04512-020714 на відкриття та обслуговування поточного рахунку [NUMBER] у доларах США. Відповідно до зазначених договорів, банк зобов'язався відкрити рахунок, обслуговувати його та нараховувати відсотки на залишок відповідно встановлених тарифів. З 02.07.2014 по 18.07.2014, позивачем було внесено на рахунок грошові кошти у розмірі 8866,02. 12.01.2015, банк видав позивачу 200,00 доларів США. Станом на 13.02.2015 загальна заборгованість банку складає 8666,02 доларів США. 15.01.2015 позивач надав відповідачу заяву згідно, якої просив банк терміново, до 28.01.2015, виплатити 8000,00 доларів США, але банк свої обов'язки за договорами, не виконав. 19.01.2015 відповідач надав лист № 05-2765207 від 15.01.2015, яким повідомив, що видати ці кошти у доларах США, банк не може. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність, задовольнити позов з наведених у ньому підстав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, подав заперечення на позов, заяв про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач та його представники не заперечували проти такого порядку розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.07.2014 позивачем та відповідачем було укладено договір №014-04512-020714 та договір №017-04512-020714 на відкриття та обслуговування поточного рахунку [NUMBER] у доларах США. Відповідно до зазначених договорів, банк зобов'язався відкрити рахунок, обслуговувати його та нараховувати відсотки на залишок відповідно встановлених тарифів. З 02.07.2014 по 18.07.2014, позивачем було внесено на рахунок грошові кошти у розмірі 8866,02. 12.01.2015, банк видав позивачу 200,00 доларів США. Станом на 13.02.2015 загальна заборгованість банку складає 8666,02 доларів США. 15.01.2015 позивач надав відповідачу заяву згідно, якої просив банк терміново, до 28.01.2015, виплатити 8000,00 доларів США, але банк свої обов'язки за договорами, не виконав. 19.01.2015 відповідач надав лист № 05-2765207 від 15.01.2015, яким повідомив, що видати ці кошти у доларах США, банк не може. На підставі наведеного, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості. Так, відповідно до змісту ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з п. 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно пункту 5.4. договору від 08.10.2014 у разі порушення банком термінів перерахування коштів за цим Договором банк сплачує пеню з розрахунку облікової ставки НБУ, яка діяла в такий період за кожний день прострочення, що не може перевищувати одного відсотка простроченої суми та упущеної вигоди. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні беззаперечно знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачем порушено передбачений договором порядок виплати суми вкладу, тому позов підлягає задоволенню в межах заявлених позивачем вимог щодо стягнення боргу за договором банківського вкладу (банківського рахунку) 8666,02 доларів США, нарахованих процентів 255,75 доларів США, що разом становить 8921,77 доларів США, згідно курсу НБУ на день подачі позову 18.02.2015 становить 239 014,22 грн. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача. Однак, позивачем, не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди. Разом з цим, суд бере до уваги, що права позивача були порушені відповідачем, діями чи бездіяльністю відповідача, внаслідок чого позивачу було заподіяло моральну шкоду в узагальненому вигляді моральних страждань. За наведених підстав, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що сума моральної шкоди, заявлена позивачем, підлягає частковому відшкодуванню, а саме у розмірі 1000,00 грн. Що стосується вимоги про відшкодування компенсації за адвокатські послуги, слід зазначити наступне. Позивачем надано докази оплати правової допомоги у розмірі 12000,00 грн. Разом з тим, дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, дотримуючись при цьому вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Враховуючи те, що до позовної заяви не було додано розрахунку суд вважає за можливе визначити приблизний розмір часу витраченого представником позивача на надання останньому, правової допомоги, так, суд вважає, що представником позивача було витрачено приблизно 4 (чотири) години на підготування позовної заяви та 2 години на участь у розгляді справи. 40% відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді становить 487,2 грн. З розрахунку наведеного, 6 годин * 487,20 грн. = 4872,00 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, сплативши 24000,00 грн. за правову допомогу, перевищив граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, яка становить 2922,00 грн. Разом з наведеним, слід зазначити, що в судовому порядку не знайшла свого підтвердження правова позиція відповідача, яка повністю спростовується матеріалами справи та доказами, наявними в матеріалах справи. Оскільки суд дійшов до висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 88 ЦПК України всі судові витрати: судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід Держави України пропорційно задоволених вимог, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved