Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Добробут АГ» про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач мотивував тим, що між сторонами було укладено Договір позики №22/04-2015/АТ (поворотної фінансової допомоги) від 22.04.2015. Попередня назва відповідача «ДОБРОБУТ.» була змінена на «ДОБРОБУТ АГ» 28.04.2016 на підставі Протоколу №28/04-2016/Д загальних зборів акціонерів від 28.04.2016. У зв`язку зі зміною назви відповідача, між відповідачем та позивачем було укладено відповідну додаткову угоду до договору позики. Відповідно до п.2.1. Договору позики розмір позики становить 11 727 200,04 грн. Позивач вказував, що передача грошових коштів (позики) позивачем та отримання їх відповідачем згідно з умовами Договору позики підтверджується наступними квитанціями до прибуткових касових ордерів на загальну суму договору позики. Згідно з п. 2.4. Договору позики кошти, залучені від Позикодавця, як поворотна фінансова допомога, повертаються до 31.12.2016 включно, тобто, на думку позивача, з 01.01.2017 виникає право на пред`явлення вимоги у зв`язку з невиконанням зобов`язання. Вказував, що відповідач, отримавши грошові кошти (позику) від позикодавця, у встановлений Договором позики строк, грошові кошти (позику) не повернув. Тому з боку відповідача на користь позивача виникла заборгованість, що складає 11 727 200,04 грн. Вказував, що відповідно до ст. 3 Договору позики у нього є право стягнути, окрім основної суми заборгованості, ще і штрафні санкції за прострочення терміну, встановленого для повернення позики, інфляційні втрати тощо. Загальна сума заборгованості відповідача перед ним складає 122 002 515,01 грн., а саме: основна сума заборгованості за договором - 11 727 200,04 грн., пеня - 8 341 091,51 грн.,інфляційні втрати - 3 089 027,89 грн., 3% річних - 805 803,22 грн., штраф - 98 039 392,33 грн. Зазначив, що 16.12.2016 повідомив відповідача про те, що строк добровільного виконання закінчується, строк пред`явлення вимоги наступить 31.12.2016 та звернув увагу на те, що зобов`язання повинно виконуватись вчасно. Але зі спливом часу жодних дій, направлених на виконання зобов`язання за Договором позики, зі сторони Позикодавця вчинено не було. Тому повторно звернувсь із листом для здійснення досудового врегулювання спору до Позичальника з вимогою погасити борг протягом 14 календарних днів з моменту отримання відповідного листа, проте на дату звернення до суду відповідач проігнорував вимогу позивача, досудове врегулювання спірних правовідносин не було здійснено з вини відповідача. Посилаючись на викладене вище та ст.ст.509, 525, 612, 626, 629, 1046, 1047 ЦК України позивач просив суд: стягнути з відповідача на його користь заборгованість за Договором позики №22/04-2015/АТ (поворотної фінансової допомоги) від 22.04.2015 у сумі 122 002 515,01 грн., із яких: 11 727 200,04 грн. складає основна заборгованість, 8 341 091,51 грн. - пеня, 3 089 027,89 грн. - інфляційні втраті, 805 803,22 грн. - 3% річних, 98 039 392,33 грн. - штраф; стягнути з відповідача на його користь витрати зі сплати судового збору за подання даної позовної заяви у розмірі 9 605,00 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 квітня 2019 ухвалою судді було відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання з`явився представник позивача, позов підтримав, просив суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У підготовче судове засідання також з`явився представник відповідача, позов визнав, попередньо подав про це письмовий відзив, де вказував на визнання і вимог позивача, і обставин, якими він обґрунтував свій позов, але зауважив, що відповідач не має можливості виконати умови договору позики, буде це робити в примусовому порядку. Вислухавши думку осіб, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову у порядку ч. 3 ст. 200 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приходить до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 22 квітня 2015 року між [PERSON] та приватним акціонерним товариством ДОБРОБУТ.» було укладено Договір позики №22/04-2015/АТ (поворотної фінансової допомоги). Назва відповідача «ДОБРОБУТ.» була змінена на «ДОБРОБУТ АГ» 28.04.2016 на підставі Протоколу №28/04-2016/Д загальних зборів акціонерів від 28.04.2016. Після цього між сторонами було укладено відповідну додаткову угоду до договору позики. Відповідно до п.2.1. Договору позики розмір позики становить 11 727 200,04 грн. Передача грошових коштів (позики) позивачем та отримання їх відповідачем згідно з умовами Договору позики підтверджується наступними наданими суду квитанціями до прибуткового касового ордеру: № 148 від 22.04.2015 на суму 125 000,00 грн., № 326 від 24.06.2015 на суму 289 000,00 грн., № 327 від 25.06.2015 на суму 235 000,00 грн., № 336 від 26.06.2015 на суму 291 000,00 грн., № 350 від 30.06.2015 на суму 293 000,00 грн., № 370 від 06.07.2015 на суму 38 040,00 грн., № 374 від 07.07.2015 на суму 130 000,00 грн., № 378 від 08.07.2015 на суму 147 000,00 грн., № 381 від 09.07.2015 на суму 122 880,00 грн., № 384 від 10.07.2015 на суму 145 000,00 грн., № 392 від 13.07.2015 на суму 140 000,00 грн., № 396 від 14.07.2015 на суму 149 000,00 грн., № 550 від 10.09.2015 на суму 184 780,00 грн., № 552 від 15.09.2015 на суму 228 500,00 грн., № 553 від 16.09.2015 на суму 298 000,00 грн., № 554 від 17.09.2015 на суму 298 000,00 грн., № 555 від 18.09.2015 на суму 298 000,00 грн., № 556 від 28.09.2015 на суму 298 000,00 грн., № 557 від 29.09.2015 на суму 298 000,00 грн., № 558 від 30.09.2015 на суму 149 000,00 грн., № 613 від 01.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 616 від 02.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 623 від 05.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 626 від 06.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 630 від 07.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 632 від 08.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 634 від 09.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 641 від 12.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 645 від 13.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 651 від 15.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 654 від 16.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 663 від 19.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 677 від 20.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 678 від 21.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 679 від 22.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 682 від 23.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 691 від 26.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 696 від 27.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 699 від 28.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 704 від 29.10.2015 на суму 298 000,00 грн., № 772 від 25.11.2015 на суму 298 000,00 грн., № 774 від 26.11.2015 на суму 298 000,00 грн., № 777 від 27.11.2015 на суму 298 000,00 грн., № 781 від 30.11.2015 на суму 298 000,00 грн., № 783 від 02.12.2015 на суму 209 000,02 грн., № 784 від 03.12.2015 на суму 209 000,02 грн., що у загальному становить саме 11 727 200,04 грн. Згідно з п. 2.4. Договору позики кошти, залучені від Позикодавця, як поворотна фінансова допомога, повертаються до 31.12.2016 включно. З огляду на це з 01.01.2017 виникає право на пред`явлення вимоги у зв`язку з невиконанням зобов`язання. У п. 3.3. Договору позики №22/04-2015/АТ (поворотної фінансової допомоги) від 22.04.2015 зазначено, що за порушення Позичальником строків повернення позики Позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до п.5.1. Договору позики даний Договір вступає в силу з моменту перерахування грошових коштів та діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором. Суду не було надано доказів, що відповідач, отримавши грошові кошти (позику) від позикодавця, у встановлений Договором позики строк, повернув грошові кошти (позику). Позивачем у позовній заяві було розписано з обґрунтуванням розрахунок загальної суми заборгованості відповідача перед ним, що складає 122 002 515,01 грн., а саме: основна сума заборгованості за договором - 11 727 200,04 грн., пеня - 8 341 091,51 грн.,інфляційні втрати - 3 089 027,89 грн., 3% річних - 805 803,22 грн., штраф - 98 039 392,33 грн. Після перевірки даного розрахунку на предмет відповідності його вимогам законодавства та Договору позики суд приходить до висновку, що він є обґрунтованим та належним. 16.12.2016 позивач повідомив листом відповідача про те, що строк добровільного виконання закінчується, строк пред`явлення вимоги наступить 31.12.2016, та звернув увагу на те, що зобов`язання повинно виконуватись вчасно. 01.12.2018 позивач повторно звернутись із листом до відповідача для здійснення досудового врегулювання спору з вимогою погасити борг протягом 14 календарних днів з моменту отримання відповідного листа. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За правилами ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Враховуючи п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як визначено у ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. З огляду на те, що позивачем виконано всі умови за Договором позики №22/04-2015/АТ (поворотної фінансової допомоги) від 22.04.2015, а відповідач ухиляється від їх виконання, суд вважає, що у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за цим правочином у розмірі 122 002 515,01 грн., а саме: основна сума заборгованості за договором - 11 727 200,04 грн., пеня - 8 341 091,51 грн.,інфляційні втрати - 3 089 027,89 грн., 3% річних - 805 803,22 грн., штраф - 98 039 392,33 грн. А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача, як з боржника (позичальника), на користь позивача, як кредитора (позичальника), 122 002 515,01 грн. зазначеної заборгованості. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову. Задовольняючи вимоги позивача, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України також стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 9 605,00 грн., який позивач сплатив і це підтверджується наявною у справі квитанцією. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи наведені обставини,

Outcome: approved