Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування державної реєстрації прав та визнання свідоцтва недійсним, вказуючи, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради є самостійним органом, який здійснює державний архітектурно-будівельний контроль за дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності і є єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на території м.Харкова. Так, до відділу обстеження земельних ділянок Департаменту територіального контролю ХМР надійшла заява [PERSON] про проведення обстеження за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно щодо житлового будинку загальною площею 186 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., літ. К-2, навіс літ. Л, ворота літ. №3, огорожа літ.№4 по [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрований за [PERSON] від 22.03.2018. Підставою для державної реєстрації є довідка від 16.03.2018 №456/01-30, видана Другою ХДНК, витяг про реєстрацію В Спадковому реєстрі від 16.03.2018 №51262026, виданий Другою ХДНК, довідка від 09.11.2017 №1026376, видана КП «Харківське міське БТІ ХМР», дозвіл Ленінської районної ради м.Харкова від 07.09.1999 №221/5, довідка від 21.03.2018 №46, видана ТОВ «Київська проектна компанія», рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 30.04.1999 по справі №2-1079/99, технічний паспорт від 19.01.2010, виданий Харківським міським БТІ. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 30.04.1999 по справі №2-1079/99 встановлено факт родинних зв`язків та визнано право власності за [PERSON] на житловий будинок з прибудинковими спорудами в порядку спадкування. Згідно листа КП «ХМБТІ» ХМР №1026376 від 09.11.2017, реєстрацію права власності житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будинками по [ADDRESS] , станом на 31.12.2012 проведено КП «ХМБТІ» ХМР за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 30.04.1999, справа №2-1079/99. Обстеженням від 19.01.2010 встановлено, що житловий будинок літ «А-1» з надвірними будівлями знесено та побудовано житловий будинок літ. «К-2». Реєстрація права власності на житловий будинок літ. «К-2» за [PERSON] не проводилась. Згідно інформації з Державного реєстру зазначений об`єкт у подальшому було набуто [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2018 №1-118, видане Другою ХДНК. Викладене свідчить про те, що право власності зареєстроване на не прийнятий до експлуатації об`єкт будівництва, який набуто [PERSON] без правових підстав, тому Харківська міська рада звернулась до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 29.03.2019 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Крім того, 29.03.2019 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, а саме до закінчення розгляду даної цивільної справи по суті і набрання остаточним судовим рішенням у даній справі законної сили заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави та ін.) щодо житлового будинку літ. К-2, навісу літ. Л, ворот літ. №3, огорожа літ. №4 по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1515413163101). 23.04.2019 від представника відповідача надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, яку судом в підготовчому засіданні 23.04.2019 задоволено, підготовче засідання відкладено. 24.05.2019 представником відповідача надано відзив на позовну заяву, згідно якого вбачається, що відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи, що [INFO] помер [PERSON] [PERSON] є дружиною померлого і прийняла спадщину, подавши державному нотаріусу Другої ХДНК Гончаренко Л.А. відповідну заяву. Згідно приписів п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та на підставі наданих [PERSON] документів державним реєстратором Неженською Г.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким за померлим [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок літ. К-2 загальною площею 186 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1515413163101. Другою ХДНК 08.05.2018 видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 1-118. Право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1515413163101ареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 40994457 від 08.05.2018. Отже, реєстрація права власності на спірний будинок як за померлим, так і за [PERSON] здійснено згідно чинного законодавства. Крім того, рішенням ХМР від 17.04.2019 №1550/19 [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 22.04.2019. Таким чином, з 22.04.2019 територіальна громада м.Харкова в особі ХМР не є власником цієї земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, а тому порушення відповідачем прав ХМР як власника земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна - відсутні. Тому просить відмовити в задоволенні позову Харківської міської ради. 30.05.2019 представником позивача подано до суду заперечення на відзив, в якому він вказує, що [PERSON] та померлий [PERSON] незаконно набули у власність спірний будинок, оскільки, рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 30.04.1999 за [PERSON] визнано право власності на будинок літ «А-1» по [ADDRESS] , який у подальшому був ним знесений і на його місці побудований будинок літ. «К-2». Тому зазначене рішення суду не може бути підставою набуття права власності на будинок літ. «К-2», оскільки стосувалось буд. Літ. «А-1», який в реальності вже не існує. При цьому [PERSON] жодних дозвільних документів на проведення будівельних робіт не отримував, новозбудований будинок в експлуатацію не ввів та у встановленому порядку не зареєстрував. Для державної реєстрації [PERSON] не надано реєстратору КП «Добробут» Литвинівської селищної ради Неженській Г.В. документ, що підтверджує набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно. Тому рішення, прийняте державним реєстратором Неженською Г.В. про реєстрацію права власності за померлим [PERSON] прийняте з порушенням закону. Крім того, зазначає, що виконавчий орган міської ради - Інспекція є єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та на прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів на території м.Харкова. Згідно ст. 18-1 ЗУ «Про місцеве самоврядування» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, звертатись до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Тому реєстрація права власності на об`єкт містобудування є одним з етапів будівництва об`єктів містобудування, контроль за дотриманням якого законодавством покладено на Державну архітектурно-будівельну інспекцію та її територіальні органи, органи місцевого самоврядування, які здійснюють делеговані повноваження. Тому цей позов подано ХМР, яка здійснює делеговані повноваження зі здійснення державного архітектурно-будівельного контролю. 05.06.2019 представником відповідача подано до суду заперечення, в яких він вказує, що твердження позивача, що в 2012 [PERSON] було здійснене самочинне будівництво нічим не підтверджується. Крім того, станом на 2012 рік у ХМР були відсутні власні або делеговані державою повноваження з прийняття до експлуатації об`єктів, а Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР взагалі не існувало. Тому саме позивач повинен доводити факт самочинного будівництва. Наголошує також на тому, що права ХМР як власника земельної ділянки не порушені, адже з 22.04.2019 власником земельної ділянки зі спірним об`єктом нерухомості є [PERSON] . Звертає увагу, що у відповіді на відзив представник позивача змінює підстави звернення до суду з позовом, вказуючи, що ХМР звертається до суду з позовом, адже порушено інтереси ХМР, яка здійснює делеговані повноваження державного архітектурно-будівельного контролю та засвідчує готовність об`єктів до експлуатації. В такому разі, спір про право між позивачем та відповідачем відсутній, а представник позивача стверджує, що між Інспекцією та [PERSON] існує спір у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку із виконанням вказаним виконавчим органом позивача владних управлінських функцій в межах делегованих державою в особі Інспекції повноважень. Тому ХМР є неналежним позивачем, а справа підлягає закриттю, на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою суду від 07.06.2019 в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі, так як спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства - відмовлено. Крім того, ухвалою суду від 07.06.2019 витребувано у [PERSON] копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2018 №1-118,виданого Другою ХДНК, підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, посилаючись на викладені в позовній заяві, відповіді на відзив обставини. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві та в запереченнях на позовну заяву. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.01.2019, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2018, серія та номер 1-118, виданого Другою Харківською державною нотаріальною конторою після померлого чоловіка [PERSON] Ні підставі наданих [PERSON] документів, державним реєстратором Неженською Г.В було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер 40304003 від 26.03.2018, згідно з яким за померлим [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок літ. «К-2», загальною площею 186,00 кв.м., житловою площею 60,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1515413163101. 08.05.2018 Другою ХДНК видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 1-118. Право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1515413163101 зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 40994457 від 08.05.2018. Підставою звернення до суду з позовом Харківська міська рада зазначає те, що право власності зареєстроване на не прийнятий до експлуатації об`єкт будівництва, який набуто [PERSON] без правових підстав. Оскільки прав на земельну ділянку під спірним об`єктом у забудовника не було, вказана земельна ділянка у власності держави або в приватній власності не перебуває, отож вона, згідно змісту позовної заяви є комунальною, а тому Харківська міська рада з метою захисту свого порушеного права, як власника земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт, просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд не може погодитись з викладеним з наступних підстав. Так, судом встановлено, що на час звернення Харківською міською радою з позовною заявою до суду та на момент відкриття провадження у справі, земельна ділянка, на якій розташований спірний об`єкт перебувала в комунальній власності територіальної громади м.Харкова. Згідно ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в якій зазначено, що об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Так, рішенням ХМР від 17.04.2019 №1150/19 [PERSON] передано у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова (кадастровий номер [NUMBER] ), площею 0,600 га для обслуговування житлового будинку та присадибної ділянки за адресою: [ADDRESS] . (а.с.66, лицьова та зворотна сторона). 22.04.2019 [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності на вказану земельну ділянку. (а.с.67) Таким чином, з 22.04.2019 вказана земельна ділянка зі спірним об`єктом нерухомості не є комунальною власністю територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім цього, право на звернення до суду згідно ст. 4 ЦПК України наділена особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. З урахуванням норм статті 4 ЦПК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно до ч. 2, ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним, зобов`язаний довести, яким чином наявність такого свідоцтва та державної реєстрації прав на спірний житловий будинок порушує його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, зобов`язаний перевірити доводи та покази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і, в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на правила розподілу тягаря доказування, саме на позивача покладено обов`язок з доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача Позивачем не надано доказів того, що здійснення дій з реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , порушує його права як власника земельної ділянки земельної ділянки, враховуючи, що таким власником є відповідач по справі, [PERSON] , а тому відсутні докази наявності спору між Харківською міською радою та [PERSON] Отримання у власність земельної ділянки відповідачем відбулося з дотримання вимог чинного законодавства та не спростовано позивачем. Таким чином, представником позивача не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем його прав. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спір між позивачем в особі ХМР та [PERSON] відсутній, оскільки не вбачається порушення відповідачем прав позивача, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed