Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування запису про право власності на квартиру. Свої вимоги мотивує тим, що 25.07.2017 року рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Львівської області було скасовано рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] площею 57,2 кв.м. та гараж площею 18,3 кв.м. У зв'язку із скасуванням рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року, яке було правостановлючим документом права власності на квартиру [ADDRESS] площею 57,2 кв.м., тому відповідно договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максьоновою Г.В. та зареєстровано в реєстрі за №687 вважає є недійсним, а реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №15711590 від 03.08.2016 року про право власності на квартиру [ADDRESS] підлягає до скасування. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому відзиві, який долучений до матеріалах справи. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Третя особа в судове засідання не з'явилася, подала заяви про слухання справи у їх відсутності та суду довіряє, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення позивача представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини даної справи та судової справи №465/7867/15-ц, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.07.2016 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Максьоновою Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №687. Вищевказана квартира належала продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року по справі №465/7867/15-ц позов [PERSON] задоволено. Зобов'язано [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] площею 57,2 кв.м. яка розташована на другому поверсі та позначена індексами 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, та гараж площею 18,3 кв.м., який позначений на плані земельної ділянки під літ. Б. на [ADDRESS].Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] площею 57,2 кв.м. яка розташована на другому поверсі та позначена індексами 2-6, 2-7, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11, та гараж площею 18,3 кв.м., який позначений на плані земельної ділянки під літ. Б. на [ADDRESS] Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Львівської області від 25.07.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Франківського районного суду м.Львова від 23.12.2015 року в частині визнання права власності на квартиру [ADDRESS] площею 57,2 кв.м., яка розташована на другому поверсі та позначена індексами 2-6,2-7,2-8,2-9,2-10,2-11, та гараж площею 18,3 кв.м., який позначений на плані земельної ділянки під літ. Б на [ADDRESS] скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та гараж відмовити. В решті рішення суду залишено без змін. Отже, обставини, встановлені вказаним рішенням, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними та не доказуються при розгляді даного спору. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 міститься роз'яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2 - 4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин суд вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач [PERSON] на момент укладення договору не була законним власником даної квартири, а тому не мала права на відчуження такої. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім цього, рішення суду про задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.07.2016 року є підставою для скасування державної реєстрації речового права, яке виникло на підставі недійсного договору купівлі-продажу. Тому суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON] є необґрунтовані, представником не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Відповідно до частини 2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, можуть бути: визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн. в дохід держави з кожного.

Outcome: approved