Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначив, що з 26.07.2011 був прийнятий відповідачем на роботу провідником пасажирського вагону на підставі наказу №05/1277 від 26.07.2011. Між сторонами було укладено контракт, про що зароблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. У 2014 році було укладено новий контракт, а 29.06.2016 було підписано додаткову угоду про продовження контракту, термін дії додаткової угоди - до 25.07.2017. 05.02.2017 позивач виїхав у рейс провідником вагонів 11 та 12 поїзда №23 Москва-Одеса, який рухався до міста Одеси. При проходженні митного контролю на станції Конотоп митники виявили у вентиляційній шахті якісь предмети, які були дуже забруднені (у пилюці). Позивачеві не було відомо, що саме знайшли митники, та ніякого відношення до цього позивач не мав, про це 08.02.2017 позивач вказав у поясненнях адміністрації роботодавця. Однак, з 10.02.2017 позивача було звільнено з роботи. Позивач вважає своє звільнення з роботи незаконним, оскільки звільнення позивача було з підстав, що непередбачені ні Кодексом законів про працю, ні умовами контракту, крім того, відповідач не отримував згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача. У судовому засіданні 10.05.2017 позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що викладені у позовній заяві. У судовому засіданні 10.05.2017 представник відповідача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, заперечила проти задоволення позову у повному обсязі. Представник відповідача надала суду письмові заперечення проти позову, які підтримала у судовому засіданні та зазначила, що твердження позивача про те, що звільнення є незаконним, оскільки не було отримано згоду виборного органу первинної профспілкової організації, є хибним, оскільки звільнення працівника за обов'язковою попередньою згодою профспілкової організації проводиться у разі звільнення за ініціативою власника, тобто на підставі ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження його позовних вимог, просила у задоволенні позову відмовити повністю. На запитання головуючого представник відповідача суду пояснила, що позивач був звільнений на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП та п.п. б) п. 18 Контракту. Чи притягувався позивач до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, представнику відповідача невідомо. У судове засідання 12.05.2017 сторони не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 74, 78). Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, ураховуючи, що вони скористалися своїми процесуальними правами. Відповідно до ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, оглянувши позовну заяву та дослідивши докази, що до неї долучені, та були отримані на вимогу суду, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити у повному обсязі, з огляду на таке. Відповідно до даних копії наказу від 26.07.2011Холостих С.В. був прийнятий на роботу провідником пасажирського вагона за переведенням з 26.07.2011 до 25.07.2014 (а.с. 12). Відповідно до даних копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER], оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, останній з 26.07.2011 за переведенням прийнятий провідником пасажирського вагона на умовах контракту; 10.02.2017 позивач звільнений на підставі, передбаченій контрактом п. 8 ст. 36 КЗпП (а.с. 7-8). 24.07.2014 між сторонами у справі було укладено контракт №350 від 24.07.2014, відповідно до якого працівник [PERSON] приймається на роботу в пасажирське вагонне депо Одеса-Головна за посадою провідник пасажирського вагона. Пунктом 18 вказаного контракту передбачені додаткові підстави припинення та розірвання контракту, що не передбачені чинним законодавством. Відповідно до п. 22 Контракту строк його дії з 26.07.2014 до 25.07.2015 (а.с. 9-11). 29.06.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду, відповідно до умов якої дію вказаного вище контракту було продовжено до 25.07.2017 (а.с. 13). Відповідно до даних копії наказу №157/ос від 09.02.2017 [PERSON] звільнено 10.02.2017 з посади провідника пасажирського вагона за п. 8 ст. 36 КЗпП на підставі, що передбачена контрактом (а.с. 15). Відповідно до даних повідомлення профспілкова організація пасажирського вагонного депо Одеса-Головна ДП «Одеська залізниця» дозволу на звільнення позивача не надавала, адміністрація до профспілкової організації не зверталася (а.с. 16). Відповідно до даних копії Положення про виробничий підрозділ служби пасажирських перевезень пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна регіональної філії «Одеська залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що затверджене наказом філії «Одеська залізниця», виробничий підрозділ, у якому працював позивач, не є самостійною юридичною особою (а.с. 35-45). Відповідно до даних копії протоколу оперативної наради при в.о. начальника служби пасажирських перевезень від 09.02.2017 №Л-18/35, п. 3 порядку денного якої було розгляд випадку виявлення працівниками митної служби по станції Конотоп незадекларованого товару у вагоні №11 (ППВ [PERSON]) пасажирського поїзда №24 сполученням Одеса-Москва, ЛНП [PERSON] в добу 07.02.2017. Відповідно до змісту вказаного протоколу на оперативній нараді постановили, серед іншого, звільнити провідників [PERSON] та [PERSON] Крім того, зі змісту протоколу вбачається, що відносно [PERSON] було складено протокол про порушення митних правил, відповідно до усних пояснень, остання визнала свою вину у вчиненні відповідного порушення (а.с. 64-69). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Відповідно до п. 18 Контракту сторони домовилися про 6 додаткових підстав для припинення контракту, що не передбачені законодавством. У судовому засіданні було встановлено, що звільнення позивача відбулося за пп. б) п. 18 Контракту, відповідно до якого підставою для припинення та розірвання контракту є вчинення за місцем роботи порушення митних правил, за що на працівника в порядку, визначеному Митним кодексом України, накладене адміністративне стягнення. Відповідно до п. 18 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 (зі змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У судовому засіданні не було надано доказів того, що позивачем за місцем роботи було вчинене порушення митних правил, за що на нього було накладене адміністративне стягнення. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] було безпідставно звільнено з роботи, тому позов у частині поновлення на роботі підлягає задоволенню. Поряд з цим, слід зазначити, що суд погоджується з запереченнями представника відповідача проти позову про те, що законодавством не передбачено отримання згоди первинної профспілкової організації на звільнення працівника з підстав, що передбачені ст. 36 КЗпП. У зв'язку з цим, суд не приймає як підставу позовних вимог - відсутність згоди первинної профспілкової організації, оскільки така згода є обов'язковою у разі проведення звільнення з підстав, що передбачені пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу (ч. 1 ст. 43 КЗпП). Однак наведені обставини не дають суду підстав для відмови у позові, оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову з інших підстав, що наведені вище. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до п.п. з) п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується для обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку у разі вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. На вимогу суду, з урахуванням наведених вище положень Порядку, відповідачем було виконано розрахунок середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу, яка складає 16527,78 грн (а.с. 75). Середньогодинна заробітна плата позивача складала 34,29 грн (а.с. 76), відповідно доданих графіка роботи працівників залізниці (а.с. 77) встановлено, що у лютому час вимушеного прогулу позивача складає 99 годин (з 11.02.2017 по 28.02.2017), тому середній заробіток за даний період становить - 3394,71 грн (99 год. * 34,29 грн), аналогічним чином розраховано розмір середнього заробітку по день розгляду справи судом: з 01.03.2017 по 31.03.2017 час вимушеного прогулу - 173 години, тому середній заробіток за даний період становить 5932,17 грн, з 01.04.2017 по 30.04.2017 - 157 годин, тому середній заробіток за даний період становить - 5383,53 грн, з 01.05.2015 по 12.05.2017 - 53 години, тому середній заробіток за даний період становить - 1817,37 грн. З даним розрахунком погодився позивач, про що подав відповідну заяву (а.с. 78). Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати на правову допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи (п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України). Позивач поніс витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн, що підтверджується даними квитанцій (а.с. 20, 21). Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Оскільки відповідно до даних розрахунку гонорару адвоката (а.с. 61) витрати на правову допомогу позивача не перевищують граничного розміру за вказаним вище законом, то суд дійшов висновку про відшкодування даних витрат у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави судового збору. Вирішуючи, яка сума підлягає стягненню, суд виходить з такого. Позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з вимогами майнового та немайнового характеру. Суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за звернення до суду з вимогою майнового характеру становить один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня року, у якому заява подається до суду, тобто 640 грн, а за звернення до суду з вимогою немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн). Таким чином, судовий збір, що підлягав сплаті у даній справі, становить 1280 грн (640 грн + 640 грн), тому його слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved