Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з відповідача на свою користь 2000000,00 грн. моральної шкоди, у зв`язку з порушенням його громадянських і трудових прав та свобод шляхом його незаконного звільнення з посади директора з правової роботи 29.10.2015 року. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29.10.2015 року його було звільнено з посади директора з правових питань ПАТ «Полтаваобленерго» згідно з наказом №342-к за ч. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичне невиконання службових обов`язків без поважних причин) та ч. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул). Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 30.08.2017 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. Увалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 року в частині звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015 року. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 30.08.2017 року залишено без змін. Зазначив, що внаслідок протиправних дій роботодавця, йому було завдано моральної шкоди, він зазнав численних моральних страждань та переживань. Незаконне звільнення та непоновлення на роботі упродовж 25 місяців позивача призвело до порушення його конституційних прав на працю, оскільки він багато разів намагався працевлаштуватися на іншу роботу, та йому щоразу відмовляли. Це завдало позивачу моральні страждання, оскільки звільнення його з посади керівника юридичної служби відповідача вдарило по його авторитету, як юриста. Численні фізичні та юридичні особи, яких позивач представляв у судових інстанціях відмовились від отримання його юридичних послуг. Крім того, порушення відповідачем конституційних прав позивача на працю призвели також до руйнування його творчих планів щодо вчасного написання та захисту докторської дисертації; викликало необхідність відстоювати свої права у суді; тимчасово знизило репутацію; негативно позначилося на здоров`ї; сприяло змінам у родині та звуженню кола знайомих, що у своїй сукупності стало психотравмуючим фактором. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. На вказану ухвалу представником відповідача було подано апеляційну скаргу. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 08.08.2018 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 16.02.2018 року про відкриття провадження у справі залишено без змін. 22.11.2018 року від позивача надійшла заява про допит свідків. 28.11.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 28.11.2018 року від представника відповідача надійшли заява про зупинення провадження у справі, розгляд справи в порядку ст. 277 ЦПК України. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 20.02.2019 року головуючим у справі визначено Оксюту Т.Г. 25.03.2019 року від позивача надійшли заяви про допит свідків. 06.06.2019 року від позивача надійшли заяви про допит свідків та долучення до матеріалів справи попереднього (орієнтованого) розрахунку. У судовому засіданні 06.06.2019 року задоволено клопотання позивача про допит свідків. 12.07.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів про понесення витрат на правничу допомогу. 12.08.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи листків непрацездатності. У судовому засіданні 12.08.2019 року було допитано свідків. 09.10.2019 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами. 07.11.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з тим, що позивачем та його представником в судових засіданнях були надані пояснення у справі, досліджені докази у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та його представника. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що на момент розгляду справи Верховний Суд розглянув касаційні скарги [PERSON] та ПАТ «Полтаваобленерго» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року та скасував рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 року залишив в силі. Вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди немає, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено наказом від 29 жовтня 2015 року № 342-к директора з правової роботи [PERSON] звільнено з роботи 29 жовтня 2015 року згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України: за прогули без поважних причин з 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 року позов [PERSON] до ПАТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, щ існувало до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 року в частині зазначення підстави для звільнення [PERSON] , директора з правової роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України (систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладений на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення). В задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 року в решті формування, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі - відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Полтаваобленерго» на користь держави судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 640,00 грн. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 30.08.2017 року в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення в частині звільнення його за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлення його на роботі скасовано. Увалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Полтаваобленерго» №342-к від 29.10.2015 року в частині звільнення [PERSON] , директора з правової роботи, за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин). Поновлено [PERSON] на посаді директора з правової роботи ПАТ «Полтаваобленерго» з 30.10.2015 року. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтава від 30.08.2017 року залишено без змін. Позивач звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення посилався на рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року та зазначив, що незаконне звільнення та непоновлення на роботі упродовж 25 місяців позивача призвело до порушення його конституційних прав на працю. Це завдало позивачу моральні страждання, оскільки звільнення його з посади керівника юридичної служби відповідача вдарило по його авторитету, як юриста. Численні фізичні та юридичні особи, яких позивач представляв у судових інстанціях відмовились від отримання його юридичних послуг, на що слід зазначити наступне. Встановлено, що постановою Верховного Суду від 18.09.2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30.08.2017 року залишено в силі. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З постанови Верховного Суду від 18.09.2019 року вбачається, що при вирішенні питання про звільнення позивача роботодавцем ПАТ «Полтаваобленерго» дотримані вимоги трудового законодавства. Також, Верховний Суд зауважив, що з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, а саме: перебування позивача на робочому місці в період дії листків непрацездатності, неповідомлення ним відповідача про такі листки, зокрема листка непрацездатності з 29.10.2019 року до 03.11.2015 року, отримання за ці дні заробітної плати, дії ТОВ «Полтаваобленерго» щодо звільнення позивача з 29.10.2015 року згідно із п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, внесення змін до наказу від 29.10.2015 року №342-к в частині дати звільнення відповідали законодавству і такі не є протиправними. Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма законодавства містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд виходе із засад розумності, виваженості та справедливості. У трудових спорах обов`язок довести відсутність своєї вини покладається на роботодавця, а не на працівника. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки звільнення позивача проведено відповідачем у відповідності до норм трудового законодавства України, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed