Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання права особистої власності одного з подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 18 червня 2005 року по 06 лютого 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, а саме 07 липня 2011 року позивач придбав однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказану квартиру позивач купив на кошти яки він отримав від продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки відповідачка не визнає вказані обставини, позивач просить суд визнати вказану однокімнатну квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Позивач та його представник позов підтримали наполягали на його задоволенні. Відповідачка та її представник позов не визнали, суду пояснили, що частину грошей на придбання спірної квартири надала бабуся відповідачки в розмірі 10000 грн., також відповідачка під час придбання спірної квартири склала нотаріальну згоду на придбання спірної квартири позивачем в якій зазначила, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти подружжя позивача та відповідачки. Також стороною відповідачки надано письмову заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, та сторонами не заперечуються наступні факти. Сторони з 18 червня 2005 року по 06 лютого 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу, а саме 07 липня 2011 року позивач придбав на своє ім'я однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Також судом встановлено, що позивач 5 травня 2011 року, тобто за два місяці до придбання спірної квартири, продав двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належала йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідачка та її представник не змогли спростувати доводи позивача, про те, що спірну квартиру він придбав за кошти яки він отримав від продажу іншої квартири, яка належала йому особисто. Щодо показів свідків про те, що бабуся відповідачки надавала їй гроші в сумі 10000 грн. для придбання спірної квартири, то суд ставиться до цього критично, так дійсно за два дні до придбання спірної квартири бабуся відповідачки знімала вказані гроші з рахунку в банку, однак це не свідчить про те, що ці гроші були витрачені на придбання спірної квартири, а свідки які це підтверджували є родичами відповідачки. Крім того позивач проти цього заперечував. Також в судовому засіданні сторони не заперечували той, факт, що фактично спірну квартиру було придбано, а квартиру позивача в м. Умані продано за більші кошти ніж зазначено в договорах, а в договорах зазначена балансова вартість вказаних квартир, щоб зменшити суму збору, що є загальною практикою при укладанні договорів купівлі-продажу квартир в Україні. Вказаний факт також спростовує доводи відповідачки про те що спірну квартиру позивач та відповідачка купили за сумісні кошти, а також спростовує покази свідків зазначені вище. Факт того, що відповідачка під час придбання спірної квартири склала нотаріальну згоду на придбання спірної квартири позивачем в якій зазначила, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти подружжя позивача та відповідачки, не свідчить що спірна квартира дійсно була придбана за спільні кошти подружжя позивача та відповідачки. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Відтак суд приходить до висновку про те, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом про визнання за ним права особистої власності на спірну квартиру, та позов за таких обставин підлягає задоволенню. Щодо застосування строку позовної давності, до спірних правовідносин, на думку суду вказаний строк не повинен застосовуватись, оскільки початок вказаного строку обумовлений не датою розірвання шлюбу, а моментом коли права позивача були порушені, в даному випадку це подання відповідачкою позову про розподіл майна подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved