Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком № 26 по вул. Чернишевського, в м. Олександрії Кіровоградської області. Позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку № 26 по вул. Чернишевського в м. Олександрії Кіровоградської області. У вказаному будинку зареєстрована вона, її чоловік [PERSON] та її син [PERSON], [INFO]. З 1999 року її син за вказаною адресою не проживає, так як виїхав проживати до Російської Федерації, де проживає і по сьогоднішній день. Речей відповідача у вказаному будинку немає, він не претендує на належний їй будинок, не утримує його, не сплачує комунальні платежі, що створює їй перешкоди в користуванні будинком, так як вона змушена сплачувати за відповідача комунальні платежі. Позивач в судове засідання не зявилася, про час, місце і дату судового засідання повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання вдруге не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернулися конверти з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обовязок, щодо пересилання поштового відправлення, не проживає», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1\~ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є власником зазначеного будинку, є членом сімї позивача, зареєстрований за вказаною адресою, але з 1999 року не проживає за адресою реєстрації. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України, у абз. 1 п. 10\~постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно\~з ст.\~72\~Житлового\~кодексу\~ визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст.\~71, ст.\~72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником житлового будинку №26 по вулиці Чернишевського в м. Олександрії, що підтверджується договором дарування від 30.09.1982 року, який зареєстровано в реєстрі за №2697. Згідно з довідкою про склад сімї №62, виданої головою квартального комітету №48 Олександрійської міської ради за адресою: м. Олександрія, вул. Чернишевського, 26 зареєстровані: [PERSON], її чоловік - [PERSON] та [PERSON] (син, не проживає). Відповідно до акту про непроживання відповідач з 1999 року не проживає в [INFO]. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає в [INFO] з 1999 року, можливість збереження жилого приміщення за відповідачем судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved