Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування житловим будинком [ADDRESS]. В позові зазначив, що є учасником права спільної часткової власності на вказане житло, йому, як і відповідачу, належить ? частина будинку. Оскільки він має право на користування належною йому нерухомою річчю у розмірі, пропорційному розміру частки в праві спільної власності, просить виділити йому в користування ? частину будинку відповідно до висновку судової технічної експертизи. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. Так як між сторонами існують неприязні стосунки, просить про задоволення позову, надання йому в користування приміщення в будинку і господарські споруди відповідно до варіанту судової технічної експертизи № 2209 від 18.08.2016 року, за яким він бажає прийняти у власне користування приміщення, що запропоновані співвласнику І. Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя, зауваживши на тому, що суд не повинен враховувати інтереси матері відповідача, яка проживає в літній кухні, як просить про це [PERSON], висловлюючи побажання про надання їй в особисте користування цієї споруди, оскільки мати сторони не є учасником права спільної власності. Представник відповідача позов не визнала. В обґрунтування заперечень суду пояснила, що облаштування дверного отвору в капітальній стіні між приміщеннями 1-4 та 1-5, яке пропонує здійснити експерт у висновках як первинної, так і додаткової експертизи, є реконструкцією, проведення якої у відсутність будівельного паспорту відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» матиме ознаки самочинного будівництва. І так як проведення робіт з перепланування приміщень без дозволу уповноважених структур є незаконним, а тягар надання доказів в обгрунтування позовних вимог закон покладає на позивача, просить, перш ніж затвердити будь який з запропонованих висновками експертизи варіант користування, зобов'язати позивача отримати будівельний паспорт в департаменті архітектури та містобудування Запорізької міської ради на вчинення вказаної реконструкції або рішення уповноваженого суб'єкта владних повноважень в сфері містобудівної діяльності про відмову у його видачі. На підставі викладеного просить про залишення позову без задоволення. Проте, якщо суд не прийме до уваги наведені доводи, зазначає, що для відповідача більш прийнятним є варіант порядку користування, який визначений додатковою судовою будівельно-технічною експертизою № 2254 від 21.02.2017 року, за яким вона бажає отримати у власне користування приміщення, що запропоновані співвласнику ІІ. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, експерта Лещенка К.І., з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] (а. с. 6-7). Розмір часток сторін є рівним і становить ? частину будинку. Згідно даних технічного паспорту (а. с. 7-12) та судової будівельно-технічної експертизи на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок (літ. А) та надвірні споруди. За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Статтею 358 ЦК передбачено підстави та умови здійснення права спільної часткової власності співвласниками та презюмується, що таке здійснення відбувається за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, як випливає із змісту частини 2 ст. 358 ЦК України. Відповідно до частини 3 вказаної статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Виходячи з наведених положень закону учасники права спільної часткової власності мають рівні права в здійсненні права власності на належну їм частку відповідно до її розміру. Предметом судового розгляду в цій справі є вимоги про визначення порядку користування житлом. Поняття житла міститься в статтях 379, 380 ЦК України, за змістом яких житлом є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання. Враховуючи обраний позивачем спосіб захисту цивільного прав, що, як зазначено, полягає у вимозі про встановлення порядку користування житловими приміщеннями, виходячи з положень цивільного законодавства про засади реалізації права спільної часткової власності про здійснення цього права за домовленістю співвласників, суд вважає за можливе затвердити запропонований обома висновками судових експертиз варіант користування приміщеннями в будинку, за яким одному із співвласників надається право користування приміщенням 1-9 площею 15,7 м2, другому співвласнику - приміщення 1-6 площею 6,7 м2, приміщення 1-7 площею 5,9 м2, приміщення 1-8 площею 6,3 м2, загальною площею 18,9 м2 (а. с. 60, 106). В спільному користуванні сторін за цим варіантом залишаються приміщення 1-1 площею 2 м2, приміщення 1-2 площею 6,1 м2, приміщення 1-5 площею 3,2 м2, приміщення 1-10 площею 12,4 м2, загальною площею 23,7 м2, службова прибудова під літерою «а», навіс літ. «Ж», навіс літ «З», навіс літ. «К», водопровід № 3, паркан № 4, паркан № 5, хвіртка № 6, зливна яма № 8, паркан № 9. Такий варіант порядку користування спільною частковою власністю, за яким позивач погоджується з наданням йому в користування приміщення 1-9 площею 15,7 м2, а відповідач - з отриманням приміщень 1-6 площею 6,7 м2, 1-7 площею 5,9 м2, 1-8 площею 6,3 м2, загальною площею 18,9 м2, є прийнятним для обох сторін, не обмежує прав та інтересів будь-кого з них, ґрунтується на встановлених статтею 319 ЦК України рівних для усіх умовах здійснення права власності. Запропоновані для здійснення цього варіанту переобладнання, а саме: демонтування перегородок між приміщеннями 1-6, 1-7, 1-8, а також закладення дверного отвору між приміщеннями 1-8 та 1-9, відповідно до інформації департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради в силу п. 3.2 розділу Ш Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» не містять ознак самочинного будівництва, тому не потребують отримання будівельного паспорту (а. с. 151-152). На висновок про можливість затвердження такого варіанту користування жилими приміщеннями не впливають твердження представника відповідача про те, що передумовою для прийняття цього варіанту повинно бути отримання будівельного паспорту на влаштування дверного прорізу у капітальній стіні між приміщеннями 1-4 та 1-5, оскільки вказані приміщення залишаються у спільному користуванні сторін, користування цими приміщеннями на теперішній час здійснюється у відсутність дверного отвору, а від його влаштування жодним чином не залежатиме реалізація запропонованого варіанту користування житлом (забарвлені рожевим кольором фрагменти в графічному додатку до висновку експертизи на а. с. 109). За умови ж обопільного рішення співвласників на здійснення цієї реконструкції в подальшому вони зможуть реалізувати цей намір з дотриманням вказаної процедури проведення цієї перебудови. Вирішуючи вимоги про визначення порядку користування господарсько-побутовими спорудами і будівлями, суд виходить з такого. Садибою як об'єктом права власності відповідно до ст. 381 ЦК України є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. За роз'ясненнями п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Виходячи з наведеного положення цивільного законодавства та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України садибою є цілісний комплекс, що складають житловий будинок і призначені для його обслуговування господарсько-побутові будівлі і споруди (сараї, гаражі, літні кухні, санвузли тощо), наземні і підземні комунікації, багаторічні насадження, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком. Так як господарсько-побутові будівлі й споруди призвані обслуговувати житловий будинок в інтересах його експлуатації за призначенням, тобто використання для постійного комфортного проживання, такі будівлі і споруди на підставі положень статей 186, 381 ЦК не є самостійними нерухомими речами, а є приналежністю головної речі (будинку). Як випливає з висновків судових будівельно-технічних експертиз, на земельній ділянці під спірним житловим будинком розташовані такі господарські споруди: літня кухня лат. Б, сарай літ. б, вбиральня літ. В, сарай літ. Г, погріб з шийкою літ. Д, гараж літ. Е, навіс літ. Ж, навіс літ. З, навіс літ. И, навіс літ. К, водопровід № 3, паркан № 4, паркан № 5, хвіртка № 6, зливна яма № 8, паркан № 9. Зважаючи на найменування цих об'єктів, кожен з них призначений для задоволення певних потреб, які нерозривно пов'язані з організацією постійного проживання в житловому будинку і можливістю використання споживчих якостей кожної з перелічених речей, а самі приналежні речі є необхідними засобами благоустрою власника (власників). Під час судового розгляду як позивач, так і відповідач, заявляли про бажання отримати приміщення літньої кухні в особисте користування, заперечуючи проти надання гаражу через відсутність у кожного з них транспортного засобу. Як зазначено, учасники права спільної часткової власності мають рівні права в здійсненні права власності на належну їм частку відповідно до її розміру. Не вбачаючи підстав для визначення порядку користування господарськими спорудами, суд виходить того, що кожна з приналежних речей розрахована на її використання не відмінно, а поряд з іншими речами, так як характеризується певним призначенням в повсякденному використанні. З урахуванням викладеного суд не може позбавити кожного із співвласників права на користування тими чи іншими господарськими спорудами, які, за виключенням сараїв, яких на земельній ділянці є два, наявні в однині, а кожна із сторін, як встановлено судом, претендує на використання виключно нею, зокрема, літньої кухні. Так як право спільної часткової власності на спільне нерухоме майно з визначенням порядку користування ним не припиняється на відміну від поділу цього майна, коли можливо виділення кожному із співвласників окремих нерухомих речей без завдання неспівмірної шкоди для їхнього цільового призначення, суд не вбачає підстав для надання в користування одній із сторін майна, яке призвано задовольняти потреби всіх учасників права спільної часткової власності.

Outcome: partial