Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 18 лютого 2008 року. Також 23 червня 2008 року відповідач підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду. Банком на підставі укладеного Договору про надання банківських послуг було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, який зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну карту. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15 000 гривень. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керувався п.п. 3.2,3.3 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним і банком Договір, що підтверджується його підписом у заяві. У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач згідно з п. 2.1.1.2.12 Договору зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 15 листопада 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 11 469 гривень 42 копійки, з яких 11 469 гривень 42 копійки - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 11 469 гривень 42 копійки - заборгованість за простроченим тілом кредиту, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Надав суду клопотання згідно якого просить суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 2). Відповідач, яка про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з`явилася, відзив суду не надав. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст. 19 ЦПК України є малозначною. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. При цьому сторони узгодили, що кредитний ліміт дорівнює 250 гривень, а розмір базової процентної ставки - 3 % на місяць. Строк повернення кредиту не встановлений. Доказі про укладання між сторонами кредитного договору від 18 лютого 2008 року суду не надано, а судом самостійно не встановлено. В підписаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення. До матеріалів справи банк додав також Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка містить дату «23 червня 2008 року» та підпис невідомої особи без зазначення прізвища. Таким чином, суд вважає, що матеріалами справи підтверджено укладання між сторонами договору про надання банківських послуг у вигляді надання кредиту на суму 250 гривень з процентною ставкою - 3% на місяць від 23 червня 2008 року. Докази про укладання між сторонами кредитного договору, або будь-якого іншого договору від 18 лютого 2008 року суду не надані, а позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість саме за цим договором. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята та шоста статті 81 ЦПК України). Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів укладання 08 лютого 2008 року кредитного договору, тому суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Докази про фактично отримані та використані позичальником кошти суду також не надані. Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, категорія заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 11 469 гривень 42 копійки сформована з заборгованості за тілом кредиту, яка виникла з 11 серпня 2008 року, а сам розрахунок заборгованості сформований починаючи з 02 липня 2008 року. Детально дослідивши зміст наданого банком розрахунку заборгованості, враховуючи, що Умови та Правила відповідачем не підписані, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення з відповідача на користь банка 11 469 гривень 42 копійки відсутні. Разом з тим, суд вважає, що розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом наявності та розміру заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 11 469 гривень 42 копійки, оскільки банком не вказані підстави нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту у заявленому банком розмірі. Розрахунок в цій частині нічим не підтверджується та його правильність неможливо перевірити. Крім того, вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 11 469 гривень 42 копійки, а підстави для його нарахування, тобто кредитний договір від 08 лютого 2008 року в матеріалах справи відсутній. Істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет, сума, строк її повернення та розмір процентів. Проценти за користування кредитними коштами, як і саме обов`язок з повернення кредиту, нараховуються/виникає з моменту зарахування коштів на рахунок позичальника (у даному випадку, зарахування на видану банком платіжну картку та її використання зняття готівки, тощо), а не з моменту укладення договору або дати, з якої кредитор зобов`язаний був надати грошові кошти. Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів» визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду за платіжними системами. Положенням про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, затвердженого постановою правління Національного банку України від 30.04.2010 року № 223, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 06.07.2010 року № 474/17769 (далі Положення) встановлені загальні вимоги Національного банку України до порядку емісії банками спеціальних платіжних засобів і визначає порядок здійснення операцій з їх використанням. У Положенні під платіжною карткою розуміється спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, установлених договором. Платіжна схема умови, згідно з якими проводиться облік операцій за спеціальними платіжними засобами користувача та здійснюються розрахунки за ці операції. Пунктами 3.1.-3.6 Положення передбачено, що користувачі мають право використовувати платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків та умов договору з емітентом. Залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми. Дебетова схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку. Під час застосування дебетово-кредитної схеми користувач здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку, а в разі їх недостатності або відсутності за рахунок наданого банком кредиту. Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитування користувачів для здійснення платіжних операцій з використанням спеціальних платіжних засобів проводиться шляхом зарахування коштів на їх банківські рахунки. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Користувач на власний розсуд або відповідно до умов кредитного договору, якщо кредит має цільовий характер, частково або в повному обсязі використовує кредит протягом строку дії кредитного договору і зобов`язаний повернути кредит та проценти за користування ним на умовах, установлених кредитним договором. Банк здійснює зарахування коштів на рахунки користувачів з урахуванням установлених режимів рахунків відповідно до внутрішньобанківських правил та умов договору. У пункті 1.4 Положення передбачено, що документом за операцією з використанням спеціального платіжного засобу є документ, що підтверджує виконання операції з використанням спеціального платіжного засобу, на підставі формуються відповідні документи на переказ чи зараховуються кошти на рахунки. Аналіз наведених Положень про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів, у сукупності із вимогами частини першої статті 1054 ЦК України, дає підстави для висновку, що доказом зарахування коштів на кредитний картковий рахунок може бути документ за операцією із застосуванням платіжної картки, визначений внутрішнім документом, зокрема АТ КБ «ПриватБанк». За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором. В іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Представлені суду докази не дають суду підстав вважати, що банком виконані вимоги частини першої статті 1054 ЦК України щодо зарахування грошових коштів навіть в розмірі 250 гривень згідно укладеного договору від 23 червня 2008 року на рахунок відповідача та відповідно використання їх відповідачем, оскільки суд не приймає в якості належного та допустимого доказу про таке зарахування Довідку із зазначенням номерів карток та датою їх видачі у зв`язку з тим, що така довідка не підтверджує факт зарахування на рахунок відповідача таких коштів. Не може бути належним та допустимим доказом також і Довідка про зміну умов кредитування, з огляду на те, що така довідка містить відомості про встановлення відповідачу кредитного ліміту 02 липня 2008 року в розмірі 260 гривень, проте договором було обумовлено інший його розмір - 250 гривень. Суд вважає, що доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі № 61-28582ск18. Таким чином, для вирішення питання про стягнення простроченого тіла кредиту в розмірі 11 469 гривень 42 копійки необхідні докази отримання цих кредитних коштів, що позивачем не доведено. Тому суд вважає, що позивачем в порушення положень ст. 81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення такої суми задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, витрати по справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed