Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданих незаконними рішеннями органу, що здійснює досудове розслідування. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що 20 липня 2012 року його було затримано за підозрою у скоєнні злочинів передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307, ч.1 ст.263 КК України. 23 липня 2012 року за постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська позивачу обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту строком до 27 липня 2012 року, а 27 липня 2012 року за постановою того ж суду продовжено строк тримання під вартою на два місяці, тобто до 20 вересня 2012 року. Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2013 року позивача виправдано за ч.ч.1,2 ст. 307 КК України в зв'язку з недоказаністю його участі у скоєних злочинах та звільнено з-під варти в залі суду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року вирок скасовано та справу направлено на новий розгляд. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року виділено у окреме провадження матеріали за обвинуваченням позивача за ч.ч.1,2 ст.307 КК України. Постановою Самарського РВ Дніпропетровського ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 29 липня 2014 року кримінальне провадження за ч.ч.1,2 ст.307 КК України у відношенні позивача закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Дана постанова скасована прокурором 28.12.2015 року. І вже 01.12.2016 року прокурорм Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 винесена постанова про закриття кримінального провадження щодо нього за ч.ч.1,2 ст. 307 КК України у зв'язку з відсутності доказів для доведення винуватості [PERSON] Таким чином, незаконне карне переслідування відносно нього спричинило йому значних моральних страждань, погіршився його стан здоров'я. Крім того, в період тримання під вартою помер його батько і він не мав змоги попрощатися з ним та здійснити поховання. Такими діями позивачу спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 100 000 грн. Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з державного бюджету України на його користь 100 000 гривень моральної шкоди, 5000 грн. за правову допомогу по кримінальній справі, 5000 грн. судових витрат по цивільній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість, підтримала письмові заперечення надані у матеріали справи. Представник відповідача Державної казначейської служби України, діючий також як представник третьої особи Головного управління Державного казначейства України у Дніпропетровській області проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість позову, підтримав письмові пояснення надані у матеріали справи. Представник третьої особи - прокуратури Дніпропетровської області проти позову заперечував, підтримавши письмові заперечення надані у матеріали справи. Представник третьої особи - Міністерства фінансів України до суду не з'явився, просив розглядати справу за їх відсутності, надавши письмові пояснення по справі, в яких зазначив про необґрунтованість позовних вимог. Вислухавши учасників судового процесу, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2012 року порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст.307 КК України (а.с.10). 10 липня 2012 року слідчим СУ ГММВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON] за фактом сбуту психотропної речовини за ознаками злочину, передбаченого ст. 307.ч.1 КК України. 20 липня 2012 року позивача в порядку ст. 115 КПК України ( в редакції 1960 року) затримано як особу яка підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ст. 307 ч.1 КК України. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2012 року позивачу подовжено строк затримання до 27 липня 2012 року. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2012 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стром два місяці, тобто до 20 вересня 2012 року , як обвинуваченому за ст. ст. 307 ч.ч.1,2, 263 ч.1 КК України. Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2013 року [PERSON] визнано винним за ст. 263 ч.1 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, умовно з іспитовим строком 1 рік; виправдано за ч.ч.1,2 ст. 307 КК України в зв'язку з недоведеності його участі у скоєних злочинах та звільнено з-під варти в залі суду. Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2013 року вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2013 року скасовано та справу направлено на новий розгляд (а.с.18). Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року, який набрав чинності 14 січня 2014 року, [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі та застосовано ст.75, п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року виділено із матеріалів кримінального провадження в окреме провадження матеріали за обвинуваченням [PERSON] за ч.ч.1,2 ст.307 КК України на направлено до прокуратури Дніпропетровської області для здійснення додаткового розслідування Постановою Самарського РВ Дніпропетровського ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 29 липня 2014 року кримінальне провадження за ч.ч.1,2 ст.307 КК України у відношенні [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року постанову слідчого Самарського РВ Дніпропетровського ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 29 липня 2014 року скасовано та матеріали кримінального провадження направлено начальнику Самарського ВП Дніпропетровського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області для організації подальшого проведення досудового слідства. Постановою Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 прокуратури Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року кримінальне провадження за ч.ч.1,2 ст.307 КК України у відношенні [PERSON] закрито у зв'язку з відсутністю доказів для доведення винуватості [PERSON] за вказаними статтями в суді та вичерпанням можливостей їх отримання. Таким чином, [PERSON] незаконно перебував під карним переслідуванням з 10 липня 2012 року по 01 грудня 2016 року, в тому числі з 20 липня 2012 року по 27 липня 2012 року був затриманий, а з 27 липня 2012 року 20 червня 2013 рокузнаходився під вартою, в тому числі і за обвинуваченням по ст.307 ч.ч.1,2 КК України. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною 2 статті 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Частинами 4,5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Згідно з вимогами ст.ст. 1, 4, ч.2., ч.3 ст.13 вказаного Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ст.ст. 23, 1167, 1176 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичних та моральних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної страти громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури і суду. Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у сукупності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на характер та обсяг страждань, яких завдано позивачу внаслідок вимушених змін у його житті, необхідності витрати зусиль та часу для відновлення попереднього стану, заподіяними позивачу внаслідок незаконного його тримання під вартою, проведенням обшуків, суд вважає стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100 000 гривень з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. по кримінальній справі, суд зазначає наступне. Статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. За таких обставин існує порядок відшкодування такої шкоди, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Не підлягають задоволенню також позовні вимоги щодо стягнення судових витрат у вигляді правової допомоги в розмірі 5000 грн. по цивільній справі з огляду на таке. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Питання граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу регулюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яким визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ), а також витрачені години на участь особи, яка надавала правову допомогу в судових засіданнях та процесуальних діях . Однак на підтвердження надання правової допомоги надано лише договір про надання правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордеру від 23.12.2015 року без надання розрахунку погодинної участі особи, яка надавала правову допомогу. Щодо інших судових витрат у вигляді судового збору, сплачених позивачем, то суд приймає до уваги вимоги ст. 3 Закону України «Про судовий збір», згідно якого судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної діями, рішеннями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури або суду, а тому сплачений судовий збір може бути повернутий позивачу на умовах, визначених ст. 7 вказаного Закону.

Outcome: partial