Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову позивач вказував, що йому та його батьку на праві власності належить квартира [ADDRESS] в рівних частинах. 21 січня 2020 року під час укладення зі своїм батьком договору дарування Ѕ частини належної йому квартири позивач дізнався, що їхня квартира знаходиться під арештом на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Печерського району м. Києва від 01 березня 2002 року. На його звернення відповідач повідомив про те, що на виконанні відділу перебувала постанова від 21 листопада 2008 року про стягнення з позивача коштів на користь держави. Постановою від 27 травня 2010 року виконавче провадження було закрито. Щодо іншого провадження відносно [PERSON] , в тому числі на підставі якого накладено арешт, інформація відсутня. Посилаючись на те, що він обмежений у своїх правах щодо розпорядження своїм майном, позивач просив скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою судді від 05 березня 2020 року у справі відкрито провадження для розгляду позову за правилами спрощеного позовного провадження. 07 липня 2020 року позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Заступник завідувача Шостої київської державної нотаріальної контори подав лист про слухання справи за відсутності представника третьої особи. Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву не скористався. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно із довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації Київської міської державної адміністрації квартира [ADDRESS] на праві на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 1998 року №6у-160 належить [PERSON] та [PERSON] . Згідно з інформацією від 21 січня 2020 року, що міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] знаходиться під арештом з 04 жовтня 2004 року на підставі запису, внесеному Шостою київською державною нотаріальною конторою відповідно до постанови від 01 березня 2002 року відділу державної виконавчої служби у Печерському районі м. Києва. 29 січня 2020 року на запит позивача щодо надання інформації про підстави накладення арешту на квартиру, що належить позивачу Відділ направив відповідь про те, що на виконанні у Відділу перебувало виконавче провадження відкрите державним виконавцем Відділу 27 травня 2010 року на підставі постанови від 21 листопада 2008 року № АА005068 про стягнення коштів з [PERSON] на користь держави в сумі 300 грн. 21 червня 2010 року на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження, однак направити дану постанову не виявляється можливим, оскільки виконавче провадження знищено. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно з частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, доводів позивача та наданих ним доказів, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки підставою для накладення арешту на майно позивача є постанова Відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 01 березня 2002 року, в той час як в провадженні Відділу на виконанні знаходилось виконавче провадження №АА005068, відкрите 21 листопада 2008 року про стягнення з [PERSON] коштів на користь держави в сумі 300 грн і яке закрито 27 травня 2010 року. Інформація щодо постанови Відділу державної виконавчої служби у Печерському районі від 01 березня 2002 року відсутня. Ураховуючи те, що позивач обмежений у своїх правах щодо розпорядження своїм майном та відсутність іншого способу захисту його прав щодо зняття арешту з його майна, наявні підстави для скасування арешту на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запису від 04 жовтня 2004 року № 1350915 про арешт зазначеної квартири. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved