Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої втратою тимчасово вилученого майна, мотивуючи позов тим, що під час його затримання працівниками слідчого управління УМВС України у Вінницькій області, в нього було вилучено наступні речі: срібна цепочка довжиною 64 см. зі срібним хрестом, чоловічий гаманець, мобільний телефон «Sony Ericson», належні йому. Вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 року у справі №1-4/11, який набрав законної сили, позивача було засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Також у вироці вирішено долю речових доказів, серед яких не було вказаного вище майна. Як стало відомо позивачу, вказане майно не було визнано речовими доказами та зберігається у камері зберігання речових доказів Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області. Згодом, йому повідомили, що речі знищені на підставі вироку суду. В зв`язку з цим, [PERSON] звернувся до Прокуратури Вінницької області із заявою про вчинення злочину працівниками Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області, однак постановою прокуратури Вінницької області від 30.05.2017 року провадження у справі було закрито. Підстави закриття провадження позивачу стали відомі лише в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції у справі №127/12896/17 з питання оскарження постанови про закриття провадження, а саме, що справу було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення та встановлено факт зникнення речей позивача. Розмір майнової шкоди, завданої втратою майна позивача, становить 983,83 грн. Про порушення свого права [PERSON] дізнався 22.11.2017 року, трирічний строк позовної давності почав свій перебіг з 13.11.2017 року. При цьому, строк визначений ст. 257 ЦК України, було продовжено на строк дії карантину, тому на даний час строк позовної давності не пропущений. Діями і бездіяльністю службової особи Головного управління Національної поліції у Вінницькій області було заподіяно позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених негативними емоціями та переживаннями, що тривають понад три роки поспіль; втручанні органу державної влади у мирне володіння власністю. Враховуючи викладене вище, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на його користь 983, 83 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 50000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з`явився, проте його представник надав суду заяву від [PERSON] , в якій останній повідомляє, що не заперечує проти розгляду його справи за його відсутності, проте за участю його адвоката Кадочнікова А.О. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в судовому засіданні позов не визнала, надала відзив на позовну заяву та пояснила, що ГУНП у Вінницькій області не являється правонаступником прав та обов`язків Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області. Кримінальної справи по обвинуваченню [PERSON] ,ГУНП у Вінницькій області розслідування не проводило, тому не може бути відповідачем у цій справі. При цьому, речові докази були знищені. Представник також додала, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження оцінки товарів або збитків, що завдані внаслідок втрати речей та не доведено факт умисної втрати речей Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області. Щодо відшкодування моральної шкоди, то вона задоволенню не підлягає, так як на підставі ст. 1176 ЦК України, судом апеляційної інстанції не визнано незаконним накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту, у цій частині, постанова суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, на думку представника відповідача, у позивача відсутні підстави для звернення до суду з цим позовом. Основним критерієм для відшкодування шкоди є незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, проте на сьогоднішній день відсутнє рішення суду в порядку КПК України, яке б свідчило про незаконність дій ГУНП у Вінницькій області, вчинених по відношенню до позивача. Також представником відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду, яка мотивована тим, що позивачем пропущено строк звернення з позовом до суду, визначений ст. 257 ЦК України. Так, про ймовірність порушення майнових прав [PERSON] дізнався 12.07.2014 року, оскільки з цієї дати ним був отриманий лист надісланий Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області, про те що речі, які були вилучені у [PERSON] відповідно до протоколу особистого обшуку від 04.04.2010 року знищено, а кошти у сумі 62,60 грн. повернуто у дохід держави, відповідно до вироку №1-4/11 від 21.12.2010 року, а тому звернення [PERSON] не може бути задоволено. Таким чином, початок перебігу строку звернення до суду із позовом відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої втратою тимчасово вилученого майна, обчислюється з 24.07.2014 року, тобто з дня, коли позивач отримав зазначений лист. Однак, [PERSON] звернувся до суду з цим позовом лише 18.03.2021 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 257 ЦК України. Враховуючи викладене, просила у задоволенні позовної заяви [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити, через сплив позовної давності. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнала, надала суду відзив на позовну заяву та пояснила, що в позовні заяві позивачем не наведено жодної із перелічених підстав, визначених ч.2 ст. 1167 ЦК України, яка б надавала йому право на відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, позивачем не було доведено, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. Також, підставою для застосування відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина завдавача шкоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Представник зазначила, що позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 983,83 грн. є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодного допустимого доказу, який би вказував на вартість вилучених у нього речових доказів. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, неповернуті позивачу чи його близьким родичам речі вилучені в якості речових доказів, знищені Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області на виконання вироку суду. Представник відповідача зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом, оскільки у липні 2014 року йому стало відомо про знищення речових доказів на виконання вироку суду. Просила відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження №42016020000000369, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 року у справі №1-4/11 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів передбачених ст.ст. 115 ч.1; п. 1, 2,9, 13 ч.2 ст. 115; ч. 1 ст. 185; ч. 2 ст. 194 КК України і призначено остаточне покарання - довічне позбавлення волі. Речові докази згідо накладної №5 від 26.05.2010 року, що зберігаються у Піщанському РВ УМВС України було вирішено знищити (а.с. 13-27). Відповідно до постанови старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Вінницької області радника юстиції Натальчука О.С. від 30.05.2017 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.12.2016 під № 42016020000000369, було закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях колишнього старшого слідчого в ОВС відділу СУ УМВС України у Вінницькій області [PERSON] та колишніх працівників Піщанського РВ УМВС України Вінницькій області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України. Зі змісту вказаної вище постанови вбачається, що під час розслідування кримінальної справи було затримано [PERSON] та проведено його особистий обшук, у ході якого в останнього вилучено мобільний телефон «Соні Еріксон», чоловічий гаманець, банківська картка «ПриватБанк», банківську картку «Райффайзен Банк Аваль», флеш-карту «міні» та інші речі. Згідно протоколу арешту та опису майна від 16.07.2010 року, складеного старшим СУ ГУМВС України у Вінницькій області Невідомським А.Б., срібний ланцюжок з хрестиком, мобільний телефон «Соні Еріксон», гроші та чоловічий гаманець передані на зберігання в кімнату речових доказів Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області, які відповідно до квитанції без номера від 22.07.2010 року прийнято старшиною Піщанського РВ ГУМВС України у Вінницькій області [PERSON] . Проте, згідно висновку за результатами проведення судово-почеркознавчої та технічної експертизи №925/926/17-21 від 11.04.2017 року встановлено, що підпис на квитанції без номеру від 22.07.2010 року у графі «Прийняв: Старшина» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою; підпис у графі «Прийняв: Старшина» на квитанції без номеру від 22.07.2010 року ймовірно виконаний [PERSON] . Відповідно до копії висновку службового розслідування, проведеного по даному факту СУ ГУНП у Вінницькій області, головною причиною допущених порушень є неналежне виконання своїх посадових обов`язків при здійсненні досудового розслідування кримінальної справи та належного зберігання речових доказів старшим слідчим в ОВС СУ УМВС України у Вінницькій області Невідомським А.Б., що призвело до порушення вимог ст.ст. 79, 81 КПК України (1960 року), Інструкції «Про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», однак вжити заходів та притягнути його до дисциплінарної відповідальності не представляється можливим, у зв`язку з тим, що його було звільнено з органів внутрішніх справ. Таким чином, під час досудового розслідування встановлено факт відсутності окремих особистих речей [PERSON] , вилучених у нього працівниками правоохоронних органів під час його затримання та особистого обшуку 04.04.2010, однак враховуючи те, що діями працівників правоохоронних органів не спричинено істотної шкоди, яка б у сто і більше разів перевищувала неоподатковуваний мінімум доходів громадян та не здобуто достатніх доказів про причетність до вказаного правопорушення конкретних осіб, а тому дане кримінальне провадження було закрито. Слід також відзначити, що в цій постанові була наведена вартість речей, проте зі слів [PERSON] , а саме: срібний ланцюжок з хрестиком - близько 600 грн. та мобільний телефон «Соні Еріксон» - не більше 200,00 грн. Вартість гаманця не вказана. За змісто ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.07.2017 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2017 року, у справі №127/12896/17 в задоволенні скарги [PERSON] , в порядку ст. 303 КПК України, на постанову від 30.05.2017, слідчого прокуратури Вінницької області Натальчука О.С. про закриття кримінального провадження №42016020000000369, внесеного до ЄРДР 07.12.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення та з інших питань - відмовлено (а.с. 31-33). З матеріалів кримінального провадження № 42016020000000369 вбачається вартість мобільного телефону «Соні Еріксон» становить 450,00 грн., а срібного ланцюжка - 533,83 грн. Загальна сума становить 983,83 грн, якаі явлена позивачем в позові. Щодо вартості гаманця, то матеріали кримінального провадження не містять цих даних та позивач в своєму позові не заявляє вимогу про відшкодування вартості гаманця. Таким чином, матеріалами справи доведений факт втрати вилученого майна у позивача під час їх знаходження у Піщанському РВ УМВС України у Вінницькій області, в зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків посадовою особою. Проте, остаточно позивачу стало відомо про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.12.2016 під № 42016020000000369, саме з ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 22.11.2017 року. Саме з цієї дати у [PERSON] виникло право на звернення до суду з цим позовом, оскільки в судовому засідання під час розгляду справи він перебував. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься і в ст. 321 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ст. 22 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6 ст. 1176 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується також на підставі ст. 1174 ЦК України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю2 та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках , зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Отже, саме після ухвалення судом апеляційної інстанції остаточного рішення про закриття провадження (22.11.2017 року) у [PERSON] виникло право на відшкодування шкоди, в зв`язку з чим він і звернувся до суду з цим позовом. Таким чином, вимога позивача про відшкодування матеріальної шкоди знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та підлягає задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно із вимогами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується в тому числі і грошовими коштами. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] обґрунтовував свої вимоги про відшкодування моральної шкоди послався на душевні страждання, спричинені негативними емоціями та переживаннями, що тривають понад три роки поспіль; втручанні органу державної влади у мирне володіння його власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Однак, позивачем не надано суду доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди та її розміру. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . Проте, у зв`язку з надходженням заяви від ГУНП у Вінницькій області про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності, суд вирішує питання про доцільність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд погоджується з твердженням представників відповідачів, що строк позовної давності позивачем пропущено. Разом з тим, суд не погоджується з твердженнями представників відповідачів, що строк позовної давності слід рахувати з 12.07.2014 року - з листа Піщанського РВ УМВС України у Вінницькій області, про те, що речі які були вилучені у [PERSON] , відповідно до протоколу особистого обшуку від 04.04.2010 року знищено, а кошти у сумі 62,60 грн. повернуто у дохід держави, відповідно до вироку №1-4/11 від 21.12.2010 року, наступних підстав. Так, зі змісту вказаного листа позивач лише дізнався про знищення речей, проте йому необхідно було встановити одну з підстав для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправне діяння особи, яка її завдала. Строк позовної давності розпочав свій перебіг з часу набрання постанови про закриття кримінального провадження законної сили в частині встановлення порушення: неналежного виконання своїх посадових обов`язків при здійсненні досудового розслідування кримінальної справи та належного зберігання речових доказів, в діях старшого слідчого Невідомського А.Б. З огляду на те, що вказана постанова оскаржувалася, то датою набрання законної сили є 22.11.2017 року - дата розгляду апеляційної скарги в апеляційній інстанції. З результатом розгляду апеляційної скарги позивач дізнав в той же день, так як перебував в судовому засіданні разом із захисником. Отже, саме з 22.11.2017 року розпочав перебіг строк позовної давності тривалістю у три роки. Кінцевим строком звернення до суду з цим позовом був - 23.11.2020 року. Суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з позовом 18.03.2021 року, тобто поза межами строку позовної давності. Позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом. Суд не приймає до уваги посилання представника позивача на продовження строків встановлених ст. 257 ЦК України в зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби, оскільки [PERSON] та його представник не були обмежені у можливості подання позовної заяви. Крім того, до часу запровадження карантину, у позивача було вдосталь часу для звернення до суду з цим позовом, так як після набрання законної сили постановою про закриття кримінального провадження минув досить тривалий період часу. Слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. [PERSON] було пропущено строк звернення до суду із вказаним позовом до відповідачів. Тому, суд дійшов висновку про доцільність застосування строку позовної давності за заявою представників відповідачів та про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав його спливу. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України та враховуючи те, що суд відмовляє у задоволені позову, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed