Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до\~\~відповідачів,\~\~який згодом уточнив, в якому просить стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 500\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Також просить звернути на його користь грошові кошти у сумі 8\~500 грн., внесені ним у якості застави, які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі-ТУ ДСА у Запорізькій області). Позов обгрунтовує наступним. 28.10.2009 року відносно позивача слідчим СВ Мелітопольського РВ ГУМВС України в Запорізькій області [PERSON] було порушено кримінальні справи за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, які обєднано в одне кримінальне провадження та відносно позивача було розпочато досудове розслідування. 29.10.2009 року позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України в ред. 1960 року, та на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.10.2009 року строк затримання було продовжено до 10 діб. У подальшому, на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 12.10.2010 року відносно нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО-11. 26.11.2010 року заступником Мелітопольського міжрайонного прокурора Сірим Р.В. був затверджений обвинувальний висновок на направлений на розгляд до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Вказує, що як під час досудового, так і під час судового слідства своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинах він не визнавав, про що надавав однакові пояснення як слідчому, так і суду. 27.04.2011 року вироком Мелітопольського міськрайонного суду позивача було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяці позбавлення волі. Строк відбування покарання відраховувався з дня фактичного затримання, тобто з 11.10.2010 року. Запобіжний захід залишено тримання під вартою. Заставу в розмірі 8\~500 грн., внесену на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 06.11.2009 року, звернено в дохід держави. Однак, як виявилось зі змісту відповіді Начальника ТУ ДСА у Запорізькій області дана застава на теперішній час перебуває на депозитному рахунку територіального управління. Між тим, на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 23.01.2012 року вищевказаний вирок суду було скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, запобіжний захід залишено тримання під вартою. Весь цей час, починаючи з 11.10.2010 року і до 10.12.2012 року позивач утримувався під вартою в умовах СІЗО-11., внаслідок чого був позбавлений волі, втратив душевний спокій і рівновагу. За цей період зазнав значних душевних та психічних страждань через перебування в місцях позбавлення волі поряд із особами, які дійсно вчинили злочини. Постійно перебував у страху за своє життя, за те, яким воно буде після звільнення. Хвилювався за думку оточуючих, близьких та знайомих, родини, доньки [PERSON] стосовно себе, свою репутацію, як мене сприйме суспільство та чи зможу повернутися до попереднього життя. І тільки на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 10.12.2012 року застосований до позивача запобіжний захід було змінено на заставу, 10.12.2012 року його було звільнено з-під варти в залі суду. 22.10.2013 року Мелітопольським міськрайонним судом було винесено вирок, на підставі якого позивача визнано невинуватим та виправдано у звязку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжний захід у вигляді застави було скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2014 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду від 22.10.2013 року було залишено без змін. Посилаючись на норми ст..ст. 23, 1167 1176 ЦК України, норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», \~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, вказуючи, що внаслідок незаконного порушення відносно нього кримінальних справ, незаконного проведення 19.10.2009 року обшуку без відповідної постанови суду, тривалого тримання його під вартою в умовах СІЗО-11, незаконного засудження на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 27.04.2011 року, йому заподіяно моральну шкоду та душевні страждання, просить задовольнити позов в повному обсязі. Вказує, що весь цей час він вимушений був доводити свою непричетність до вчинення злочинів, в яких його обвинувачувало слідство і прокуратура, готувати численні процесуальні документи, винаймати адвоката, був позбавлений свого звичного соціального, родинного оточення, був ізольований від суспільства майже два роки, перебуваючи в нестерпних умовах слідчого ізолятору, внаслідок чого відчув моральні страждання, душевне пригнічення, в нього погіршився стан здоровя. Окрім того, він був позбавлений можливості повноцінного спілкування з донькою [PERSON], [INFO], яка на час мого затримання була неповнолітньою та потребувала моєї батьківської турботи. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі за обставинами, викладеними в ньому, просять його задовольнити в повному обсязі. Також додали, що внаслідок його незаконного перебування під слідством та судом він був позбавлений можливості повноцінно спілкуватися з батьками, вони переживали негативні емоції з приводу такого становища сина, що спричиняло шкоду їхньому здоров»ю. Представник відповідача- Державної казначейської служби України в судове засідання не з»явився, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав, заперечень проти позову не надав. Представник відповідача- Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав відповідні заперечення проти позову (а.с. 68-69). Вказав, що позивачем не надано доказів підстав, обґрунтованості розумності та доцільності висунутих вимог, не доведено самого факту заподіяння моральних страждань. Представник відповідача- Прокуратури Запорізької області [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, надала відповідні заперечення проти позову (а.с.101-103). Вказала, що розмір моральної шкоди необхідно визначити виходячи з мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом (причому до винесення ухвали Апеляційним судом про залишення виправдувального вироку стосовно позивача без змін) у сумі 62770,50 грн. Доказів в обґрунтування розміру в 500000 грн. заподіяної моральної шкоди позивачем, на думку відповідача, не надано. Представник відповідача- Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області в судове засідання не з»явився, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності, раніше надсилав заперечення проти позову (а.с.64-66). В запереченнях просив відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки останнім , на думку представника відповідача, не доведено факт завдання душевного болю, страждань, дискомфорту, тобто заподіяння йому моральної шкоди. Представник відповідача- Мелітопольського МВ\~ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області в судове засідання не з»явився, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав, надав заперечення проти позову (а.с.93-94), зміст яких аналогічний змісту заперечень, наданих відповідачем- Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області . Представник відповідача- Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області в судове засідання не з»явився, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надіслав заперечення проти позову з клопотанням про розгляд справи за його відсутності (а.с.128-133). В запереченнях просив відмовити позивачу у задоволенні позову повністю, оскільки останнім , на думку представника відповідача, не доведено факт завдання йому моральної шкоди, відповідно належним чином не обґрунтовано й розмір моральної шкоди. Також зазначив, що питання про повернення застави заставодавцю повинно було вирішуватися судом в межах розгляду кримінальної справи відносно позивача, тобто наразі відсутні підстави для повернення суми застави [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову за наступними обставинами. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов»язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено наступне. 28.10.2009 року відносно [PERSON] слідчим СВ Мелітопольського РВ ГУМВС України в Запорізькій області [PERSON] було порушено кримінальні справи за ч. 1 ст. 263 та за ч. 1 ст. 309 КК України, які були обєднані в одне кримінальне провадження та відносно [PERSON] було розпочато досудове розслідування. 29.10.2009 року [PERSON] було затримано в порядку ст. 115 КПК України в ред. 1960 року, та на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.10.2009 року строк затримання було продовжено до 10 діб. У подальшому, на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 12.10.2010 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в СІЗО-11. 05.11.2009 року [PERSON] було предявлено обвинувачення, в якому зазначалось, що [PERSON] 19.10.2009 року, маючи умисел на незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту, знаходився в будівлі покинутої ферми, розташованої на околиці с. Вознесенка Мелітопольського району, де в цей же день о 14:30 у нього співробітниками міліції був проведений особистий огляд, під час якого у правій нагрудній кишені куртки, одягненої на ньому, виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс вагою 22, 5 м. Також, [PERSON] обвинувачувався в тому, що в цей же день, маючи умисел на незаконне носіння вогнепальної зброї і бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, знаходився в будівлі занедбаної ферми, де у мене при особистому огляді в лівій кишені куртки був виявлено та вилучено саморобний восьмизарядний револьвер калібру 5,6 мм., що є нарізною вогнепальною зброєю і один патрон калібру 5,6 мм., що знаходився в камері саморобного револьвера. 26.11.2010 року заступником Мелітопольського міжрайонного прокурора Сірим Р.В. був затверджений обвинувальний висновок на направлений на розгляд до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області. Як під час досудового, так і під час судового слідства своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинах [PERSON] не визнавав, про що надавав відповідні пояснення як слідчому, так і суду. 27.04.2011 року вироком Мелітопольського міськрайонного суду [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України йому призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяці позбавлення волі. Строк відбування покарання відраховано з дня фактичного затримання, тобто з 11.10.2010 року. Запобіжний захід залишено тримання під вартою. Заставу в розмірі 8\~500 грн., внесену на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 06.11.2009 року, звернено в дохід держави. 23.01.2012 року на підставі ухвали Апеляційного суду Запорізької області вищевказаний вирок суду було скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду, запобіжний захід залишено тримання під вартою. Відповідно, як виявляється зі змісту відповіді Начальника ТУ ДСА у Запорізькій області № 08-03/5486 від 03 червня 2015 року (а.с.92), дана застава в розмірі 8500 грн. на теперішній час перебуває на депозитному рахунку територіального управління № 37311050000607. На підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду від 10.12.2012 року застосований до [PERSON] запобіжний захід було змінено на заставу, 10.12.2012 року його було звільнено з-під варти в залі суду. 22.10.2013 року Мелітопольським міськрайонним судом було винесено вирок, на підставі якого [PERSON] визнано невинуватим та виправдано у звязку із недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України, запобіжний захід у вигляді застави було скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.09.2014 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду від 22.10.2013 року було залишено без змін. Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами кримінальної справи № 815/1471/2012, які досліджено в судовому засіданні і копії яких долучено до матеріалів даної цивільної справи (а.с139-168, також а.с.8-19). Таким чином, починаючи з 11.10.2010 року і до 10.12.2012 року [PERSON] утримувався під вартою в умовах СІЗО-11., внаслідок чого був позбавлений волі, втратив душевний спокій і рівновагу. За цей період зазнав значних душевних та психічних страждань через перебування в місцях позбавлення волі поряд із особами, які дійсно вчинили злочини. Постійно перебував у страху за своє життя, за те, яким воно буде після звільнення. Хвилювався за думку оточуючих, близьких та знайомих, родини, доньки [PERSON] стосовно себе, свою репутацію, як його сприйме суспільство та чи зможе він повернутися до попереднього життя. Дані обставини, на думку суду, є об»єктивно зрозумілими, а тому загальновідомими. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, норми якої є частиною національного законодавства, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Згідно з пунктом 10-1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року\~\~при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 56 Конституції\~судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.\~\~ Згідно\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.\~\~Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно п. 2 ч. 2 \~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу. У відповідності до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Те саме зазначено в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно з п. п. 1, 1-1 ч. 1 ст. 2 даного Закону України право на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного проведення обшуку, виїмки та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права громадян. Відповідно до п. п. 2, 5 ч. 1 ст. 3 даного Закону України у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) майно, у тому числі гроші, звернене в доход держави судом; заподіяна моральна шкода. У відповідності до ч. 5 ст. 4 даного Закону України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 даного Закону України розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з пунктом 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.9 даної Постанови Пленуму Верховного Суду України розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, суд приходить до висновку, що внаслідок незаконного порушення відносно позивача кримінальних справ за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, незаконного проведення 19.10.2009 року обшуку у будівлі по вул. Кірова, 318-а у с. Вознесенка Мелітопольського району без відповідної постанови суду, про що вказано у вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 22.10.2013 року, тривалого тримання позивача під вартою в умовах СІЗО-11 (більше двох років), незаконного засудження на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 27.04.2011 року, позивачу заподіяно моральну шкоду та душевні страждання. А саме: досудове розслідування та судове слідство по даній справі тривало з 28.10.2009 року по 12.02.2014 рік по день винесення ухвали Апеляційним судом Запорізької області, також необхідно прийняти до уваги строк до дати винесення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали про залишення в силі виправдувального вироку Мелітопольського міськрайонного суду, а саме, до 30.09.2014 року, тобто більше чотирьох років. Весь цей час [PERSON] вимушений був доводити свою непричетність до вчинення злочинів, в яких його обвинувачувало слідство і прокуратура, готувати численні процесуальні документи, винаймати адвоката, був позбавлений свого звичного соціального, родинного оточення, був ізольований від суспільства майже два роки, перебуваючи в умовах слідчого ізолятору, внаслідок чого, беззаперечно, відчував моральні страждання, душевне пригнічення. Окрім того, він був позбавлений можливості повноцінного спілкування з донькою [PERSON], [INFO], яка на час його затримання була неповнолітньою та потребувала моєї батьківської турботи. Внаслідок його затримання та тримання під вартою більше двох років позивач не мав можливості спілкуватись із власною дитиною та цікавитись її життям, приймати участь у її щоденних турботах та виховувати її, приділяючи їй достатньо свого часу. Також внаслідок його незаконного перебування під слідством та судом він був позбавлений можливості повноцінно спілкуватися з батьками, вони переживали негативні емоції з приводу такого становища їх сина. Вказані обставини є об»єктивними, властиві людській сутності. Крім того, сам по собі факт безпідставного притягнення людини до кримінальної відповідальності свідчить про завдання їй моральної шкоди. Цей факт є загальновідомим і не потребує окремого доказування. На підставі викладеного, враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, однак виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає правильним визначити розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу в даному випадку у 250000 грн. Крім того, враховуючи норми ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», приймаючи до уваги, що при винесенні виправдувального вироку долю застави, внесеної на підставі постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 06.11.2009 року не вирішено, відсутність інших судових рішень щодо вирішення долі цих грошових коштів, які на сьогоднішній час знаходяться на депозитному рахунку ТУ Державної судової адміністрації України в Запорізькій області , суд приходить до висновку про необхідність зобов»язання ТУ Державної судової адміністрації України в Запорізькій області повернути на користь [PERSON] вказані грошові кошти. У зв»язку із зазначеним, суд знаходить необґрунтованими доводи відповідача- ТУ Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо необхідності розгляду питання про повернення застави заставодавцю в межах розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні даного спору враховано правову позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо стягнення відшкодування моральної шкоди саме із держави України шляхом списання Казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, викладену в ухвалі від 15 квітня 2015 року. Суд знаходить необґрунтованими доводи відповідачів щодо недоведеності позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди, адже, як зазначалося вище, сам факт безпідставного притягнення людини до кримінальної відповідальності свідчить про завдання їй моральної шкоди; діюче законодавство передбачає право на відшкодування шкоди у випадках постановлення виправдувального вироку; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного проведення обшуку, виїмки та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права громадян. Щодо зазначенням представником відповідача-Прокуратури Запорізької області [PERSON] необхідності визначення розміру шкоди виходячи з мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом , необхідно відмітити, що законодавством України передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. А, приймаючи до уваги загальний строк знаходження [PERSON] під судом та слідством, перебування його під вартою більше двох років, неможливість у зв»язку з цим спілкуватися з рідними, в тому числі з рідною дитиною, батьками, також враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відшкодування моральної шкоди саме в мінімальному розмірі не відповідатиме тій глибині втрат немайнового характеру, душевних страждань позивача, які він поніс у зв»язку з його незаконним засудженням й перебуванням під слідством. На підставі викладеного та

Outcome: partial