Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. про стягнення коштів. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях до позовної заяви, просила позов задоволити. Свої вимоги позивач обрунтував тим, що [PERSON] одержав від [PERSON] в позику кошти в сумі 1000 доларів США, які зобовязався повернути до 15.09.2015 року, про що свідчить власноруч написана ним розписка. У встановлений час кошти не були повернуті позивачу. Просить стягнути борг по курсу НБУ, відсотки за невиконання грошового зобов»язання і 3% річних від позиченої суми. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та пояснили, що відповідач не міг написати цю розписку 15.09.2015 року, оскільки в той день перебував за межами України. Однак, представник відповідача визнала, що перша половина розписки написана рукою відповідача, а інша половина дописана невідомою особою. Представник відповідача ствердила, що в розписці йдеться мова про гроші, які позивач заплатив відповідачу. Вислухавши представників сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Згідно розписки відповідач [PERSON] одержав від позивача [PERSON] в позику кошти в сумі 1000 доларів США, які зобовязався повернути до 15.09.2015 року. Дана розписка датована 15.09.2015 року. Однак судом встановлено, що написана вона була 15.09.2014 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В розписці, яка є предметом спору, відображені всі істотні умови позики, як це вимагає чинне законодавство України. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду оригінал розписки, що є підставою для задоволення позову, оскільки дана обставина відповідачем не спростована належними та допуститими доказами. Відповідно до ст. 11 ЦК України розписка є підставою для виникнення цивільно-правових зобовязань. Отже між сторонами було укладено договір позики. Частина 2 статті 1047 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Факт одержання коштів в розмірі 1000 доларів США від позивача, відповідач визнав у розписці, написаній ним власноручно. Однак у встановлений сторонами термін позичені кошти відповідач не повернув позивачу. Враховуючи наведене, суд розцінює помилку в даті написання розписки 2015 рік замість 2014 рік, як технічну. Така помилка не спростовує факту позики грошей і не звільняє відповідача від обов»язку повернути в установлений термін позичені ним кошти. Крім того представник відповідача не ставить під сумнів виконання розписки [PERSON] в частині визнання факту позики у [PERSON] Що стосується сумніву зазначеної у розписці суми та підпису, то клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи в установленому порядку не заявляв. Допитаний судом свідок [PERSON] пояснив, що був свідком написання даної розписки [PERSON] в вересні 2014 року, згадав місце та обставини її написання, ствердив що сторонами обумовлювався термін для повернення суми в 1 тисячу доларів США 1 рік. Ствердив що [PERSON] в 2015 році вже не працював з ним на будові, так як поїхав в Польщу. Свідок працював прорабом і пояснив що кошти за роботу [PERSON] були виплачені повністю, а гроші, про які йдеться в розписці [PERSON] позичав, а свідок ставив свій підпис про це на розписці. Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили про те, що працювали на будові разом з відповідачем і знають від [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про те, що відповідач позичав у позивача 1000 доларів США на 1 рік. В судовому засіданні встановлено, що позика мала місце в 2014 році, так як один із свідків написання розписки, підпис якого міститься в розписці [PERSON] з 30.07.2015 року по сьогоднішній день проходить службу в команді Прикордонного загону і перебуває в зоні АТО, а тому не міг засвідчувати цю розписку після 30 липня 2015 році (а.с.25) Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимогами ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Визнання факту позики і суми доводиться письмовими доказами, а що стосується часу виконання розписки, то такий факт може бути встановлений на підставі пояснень свідків. Те, що кошти позичались і розписка написана не 15.09.2015 року, а в 2014 році підтверджується поясненнями представника відповідача та копією закордонного паспорта [PERSON] з відмітками його перебування за кордоном з 13.08.2015 року по 24.03.2016 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, .не підлягають доказуванню. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. В силу дії ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до курсу гривні НБУ станом на 26.02.2016 року долар США становив 27,248 грн. Згідно розрахунку, зробленого позивачем 1000 доларів США є еквівалентною 27 248,60 грн. Розмір відсотків від суми позики 27 248 грн. 60 грн. за період з 16.09.2015 року по день подачі позову становить 5 552 грн. 74 коп. згідно розрахунку (а.с.6) Дані розрахунки відповідачем не оспорювались і не спростовувались. Стаття 1050 Цивільного кодексу України встановлює, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно поданих розрахунків до позовної заяви розмір 3 % річних за період з 16.09.2015 року по 29.02.2016 року від суми 27 248 грн. 60 коп. становить 374 грн. 02 коп. (а.с.7) Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ч.2 цієї статті вказує, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved