Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про відшкодування збитків, посилаючись на те, що з 02 вересня 2000 року він та відповідачка [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2014 року. Під час перебування у шлюбі сторонами набуто нерухоме майно будівлю магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] , який був оформлений на ім`я відповідачки. Після розірвання шлюбу, не досягнувши обопільної згоди щодо поділу вище вказаного нерухомого майна, позивач звернувся з позовом до Новоархангельського районного суду про поділ спільного майна подружжя. Рішенням Новоархангельського районного суду від 23.06.2016 року було визнано право власності по Ѕ частині будівлі магазину міні-маркет «Центральний», який розташований по [ADDRESS] за позивачем та відповідачем [PERSON] . Відтягуючи час та розуміючи, що в подальшому відповідачка не буде мати змоги вирішити всі питання щодо вищезазначеного майна одноособово, діючи навмисно з корисливою метою до набрання рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2016 року в законну силу подає апеляційну скаргу на дане рішення, а в період розгляду справи в апеляційній інстанції укладає договір оренди № 14 з ТОВ « ДНК ГРУПП» від 18.08.2016 року на приміщення котре розташоване за адресою: [ADDRESS] та отримує 100% орендної плати при цьому увесь цей час не допускає позивача до будівлі магазину. Справа розглядалась судом апеляційної інстанції неодноразово. Останньою постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року апеляційну скаргу відповідачки залишено без задоволення, рішення Новоархангельського районного суду від 23.06.2016 року в частині поділу будівлі магазину міні-маркет «Центральний», який розташований по [ADDRESS] залишено без змін. І знову ж таки відтягуючи час та перешкоджаючи позивачу реалізувати свої права на Ѕ частину нерухомого майна, відповідачка подає касаційну скаргу, а від так за час розгляду справи у Верховному Суді відповідачка має можливість продовжувати одноособово отримувати орендну плату по договору оренди №14 з ТОВ « ДНК ГРУПП» від 18.08.2016 року на приміщення котре розташоване за адресою: [ADDRESS] та продовжує позивачеві перешкоджати у безперешкодному доступі до будівлі магазину. Постановою Верховного Суду від 31.03.2020 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Новоархангельського районного суду від 23.06.2016 року в частині поділу будівлі магазину міні маркет « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] залишено без змін. За період дії договору оренди №14 укладеного між відповідачем та ТОВ «ДНК ГРУПП» від 18.08.2016 року на приміщення котре розташоване за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] отримала дохід в сумі 631250 грн. Зважаючи на все вище викладене, позивач вважав, що за звичайних умов він міг би одержати половину доходу, що одержала відповідачка, а саме 315625 грн., якби його право не було порушене відповідачкою. За для вирішення мирним шляхом та поза межами суду даний спір, позивач неодноразово телефонував відповідачці з проханням сплатити йому добровільно Ѕ частину доходу за оренду належного їм приміщення магазину котре розташоване за адресою: [ADDRESS] , на що остання реагує дуже емоційно, переходить на образливу лайку та не бажає дане питання вирішити мирним шляхом, окрім того на прохання надати позивачеві копію договору оренди відповіла, що у неї немає ніякого договору, а тому представник позивача підготував адвокатський запит, де у відповіді котру надано було ТОВ «ДНК ГРУПП» містять всі відомості стосовно вищезазначеного позивачем. У заяві про уточнення позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти в сумі 281 250 грн. упущеної вигоди внаслідок з вини відповідачки неможливістю користуватись власністю (здавати в оренду), а також стягнути з відповідачки на його користь судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2812,50 грн. /а.с.3-5,77/. 14.07.2020 року ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання /а.с. 39-41/. 10.11.2020 року на підставі ухвали Новоархангельського районного суду Кіровоградської області було закрито підготовче провадження та призначено по справі судовий розгляд /а.с. 94-96/. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що після розірвання шлюбу із відповідачкою їхнє майно було поділено. Позивач не міг користуватися та розпоряджатися належною йому часткою у майні, оскільки все було зачинено на ключ. Для вирішення питання він телефонував до відповідачки, на що вона мотивувала, що в неї немає ключів. Після набрання рішенням про поділ майна законної сили у серпні 2018 року він звертався до поліції. До суду для виділення реальної частки у спільній власності він не звертався, окільне не мав жодних технічних документів на будівлю, де знаходиться міні-маркет «Центральний», що розташований по вул. Центральній в смт Новоархангельськ Кіровоградської області. До того ж без документів не міг розпоряджатися майном. Представники товариства, яке орендує приміщення пояснили йому, що ніякого права власності на майно у нього немає. Він же вважає приміщення міні-маркету «Центральний», що розташований по вул. Центральній в смт Новоархангельськ Кіровоградської області спільним майном. Йому не було відомо про те, що у серпні 2016 року площа міні-маркету була у користуванні ТОВ «ДНК ГРУПП». Після винесення постанови Верховним Судом позивач знову ж звертався до відповідачки з питанням з приводу користування майном, на що вона відповіла, що вирішувати дане питання буде після її приїзду. Зазначив, що отримував кошти від відповідачки в сумі близько 20000 грн. на картку. Позов підтримав та просив його задовольнити частково з відрахуванням перерахованих йому коштів. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що перебуваючи у шлюбі позивач та відповідачка набули майно у вигляді міні-маркету «Центральний», що розташований по вул. Центральній в смт Новоархангельськ Кіровоградської області. Після розірвання шлюбу розподіл вказаного майна проводився Новоархангельським районним судом, яким розділено вказане майна по Ѕ частки за кожним із сторін. Вказане рішення суду було оскаржено відповідачкою до суду апеляційної інстанції. У 2018 році позивачем було зареєстровано свою Ѕ частку у спільній сумісній власності, проте всупереч вищевказаного відповідачка не допускала позивача до приміщення міні-маркету. У період з 2016 по 2018 рік у позивача були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вищевказане майно. Зазначила, що для здачі в оренду приміщення не потрібно бути фізичною особою-підприємцем. Позивач мав намір домовитися з відповідачкою про співпрацю. Приміщення магазину має 3 поверхи, і тільки 1 поверх здається в оренду відповідно до закону. Довести факт здачі в оренду інших двох поверхів неможливо, тому як відсутні договори оренди. Представник позивача просила суд стягнути з відповідачки половину сплаченої орендної плати відповідно до договору оренди, а також судовий збір. Позивач та його представник просили суд частково задовольнити позов та стягнути із відповідачки суму упущеної вигоди з відрахуванням суми сплаченої раніше відповідачкою у сумі 13593 грн., а також стягнути судовий збір. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що договір оренди приміщення міні-маркету «Центральний», що розташований по [ADDRESS] уклала з ТОВ «ДНК ГРУПП», як власник після рішення суду апеляційної інстанції, оскільки воно набирає законної сили після проголошення. Іншим особам приміщення міні-маркету в оренду не надавалось. Нею було перераховано на картку позивача грошові кошти за орендну плату за квітень-травень 2020 року. Зазначила, що позивач не бажає укладати з нею жодних угод. Крім того, позивач не звертався до неї з проханням надати йому ключі від приміщень. Приміщення міні-маркету «Центральний», що розташований по вул. Центральній в смт Новоархангельськ Кіровоградської області вважає спільною частковою власністю. Про сплату земельного податку за 2016-2020 роки до позивача не зверталась. Будівля міні-маркету має 559 м2 , в оренду ТОВ «ДНК ГРУПП» вона здавала 125 м2.. Довідка видана ТОВ «ДНК ГРУПП», яка мається в матеріалах справи, про розрахунок орендної плати відповідає дійсності. Їй було відомо про ухвалене останнє за часом рішення судом апеляційної інстанції. 13750 грн. третя особа платила за усною домовленістю в 2002 році. Просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 12 травня 2020 року позивач зателефонував до відповідачки з вимогою виплатити йому половину орендної плати. Позивач, відповідно до постанови Верховного Суду є власником Ѕ частки приміщення міні-маркету « [INFO] », що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 70 СК України з 2016 року приміщення магазину є спільною власністю. Зазначила, що позивач не звертався до суду з позовом про виділення реальних часток у власності, а тому це майно вважається узгодженим із іншим подружжям. Спочатку (в 2016 році) договір оренди був укладений між відповідачкою та ТОВ «ДНК ГРУПП» на 125 м2, на даний час вказаний договір розірвано та укладено новий, тристоронній договір на оренду приміщення міні-маркету «Центральний», що розташований по [ADDRESS] площею 125 м2 між позивачем, відповідачкою та ТОВ «ДНК ГРУПП». Зазначила, що 125 м2 це менша половина ідеальної частки відповідачки, яка належить їй відповідно до рішення суду, оскільки загальна площа приміщення складає 559 м2. 06 липня 2018 року в держаному реєстрі речових прав за позивачем зареєстровано право власності на Ѕ частку приміщення міні-маркету «Центральний», що розташований по [ADDRESS] , загальною площею 559,73 м2. На той час статус майна був спільною сумісною власністю, ніякої домовленості між сторонами щодо користування спільним майном не було. В липні 2018 року позивач звертався до поліції із заявою про порушення питання щодо неправомірного (без його згоди) користування його часткою майна. Зазначила, що факт звернення до відповідачки щодо вирішення питання про користування спільним майном нічим не підтверджується, так само як і довідки про результати звернення, які складені на підставі наданих пояснень самим позивачем. 19 квітня 2018 року при проголошенні постанови апеляційної інстанції (вступної та резолютивної частини) відповідачка присутньою не була, була присутня вона. З повним текстом вказаної постанови відповідачка ознайомилася 23 квітня 2018 року. Зазначила, що касаційну скаргу підписувала сама відповідачка, вона була повністю ознайомлена з нею. Позивачем не підтверджено, в який спосіб він бажав та мав намір розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності із 2016 року. Представник відповідачки зазначила, що відповідачка правомірно використовує свою частку приміщення міні-маркету «Центральний», а тому вважає позов необґрунтований та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також від представника відповідачки 08.09.2020 року надійшов відзи, в якому остання зазначила, що ознайомившись зі змістом позовної заяви та аргументами позивача, вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги при вирішенні даної справи, виходячи з наступних обставин. Однією з обставин щодо перешкоджання у реалізації своїх прав на нерухоме майно позивач зазначає подання відповідачем апеляційної скарги на судове рішення, яким було вирішене право власності позивача на Ѕ частини нерухомого спірного майна, а у подальшому й касаційної скарги, що також на думку позивача є «навмисними й корисливими діями» відповідачки, які не надавали змогу позивачу реалізовувати свої права користування нерухомим майном. Посилання позивача на оскарження відповідачкою судового рішення у справі №394/1155/14-ц щодо визнання за позивачем право власності на Ѕ частину будівлі магазину на [ADDRESS] , яке набрало законної сили після судового розгляду справи Апеляційним судом Кіровоградської області 19.04.2018 року, як на підставу перешкоджання з 2016 у реалізації ним права користування нерухомим майном та зловживанням пов`язаним з відтягуванням часу в реалізації своїх прав на Ѕ частину нерухомого майна, шляхом подачі апеляційної та касаційних скарг - є безпідставними. Також позивач, окрім вищезазначеного, посилається на «не одноразові» телефонні дзвінки до відповідачки, з «проханням сплатити йому добровільно Ѕ частини доходу, за оренду» належного на праві спільної часткової власності нерухомого майна, що розташоване за адресою [ADDRESS] . Однак при цьому позивач не зазначає жодного разу у позовній заяві щодо перешкоджання відповідачкою у реалізації права позивача користування ним частиною приміщенням. При цьому, до позовної заяви додано копія заяви до відділу поліції (що слідує з тексту самої заяви) від 10.07.2018 року щодо порушення «питання щодо неправомірного (без моєї згоди) користування частиною нерухомого майна [ADDRESS] , а саме без належних правових підстав, а саме без договорів) користування площами для здійснення підприємницької діяльності особами, які там перебувають. Однак, враховуючи те, що позивачу було відомо ще з 2008 року, що дане приміщення належало відповідачці на праві власності, то ніяких «договорів» для користування своєю власністю у відповідачки й не мало бути, тим більш враховуючи те, що позивачу також відомо, що відповідачка не проживає у смт Новоархангельську, то й перебувати у цьому приміщенні вона не могла. За таких обставин, зрозумілим є те, що дана заява до відділу поліції від 10.07.2018 року не відноситься до взаємовідносин з відповідачкою, а стосується орендарів даного приміщення й не може слугувати підтвердженням чи доказом вини відповідачки у не користуванні позивачем своєю частиною приміщення. Окрім цього до позовної заяви також додано довідку від 15.08.2018 року про результати розгляду звернення [PERSON] (позивача) до чергової частини Новоархангельського ВП Голованівського ВП ГУНП в Кіровоградській обл. факт (ЄО-2345). Звернення щодо якого йдеться у даній довідці подане 10.08.2018 року, тобто з різницею в один місяць й не може бути відповіддю на зазначену вище заяву позивача до відділу поліції від 10.07.2018 року. У наданій довідці від 15.08.2018 року йдеться, що позивач повідомив відділ поліції про те, що він не має доступу до підвалу та адміністративних кімнат магазину, а працівникам ДОП, що приїхали на місце, позивач пояснив, що не має доступу до підвалу та адміністративних кімнат магазину, так як такого доступу йому не надає його дружина, яка проживає поза межами Новоархангельська, при цьому працівники поліції підтвердили, що на дверях підвалу висить замок. Ніяких інших фактичних обставин, крім того, що на дверях підвалу магазину в момент виїзду поліцейських висить замок, у даній довідці не зазначено, всі інші викладені доводи зазначені з пояснення самого позивача. Зазвичай факт наявності замка на підвалі магазину є звичайною обставиною й не підтверджує факту не допуску відповідачкою позивача до його власної частини нерухомого майна за адресою [ADDRESS] . Адже незрозумілим є факт у наявності/відсутності ключа у позивача від замка підвалу магазину, чи має підвал бути завжди відчиненим, до яких «деяких адміністративних приміщень» позивач не має доступу, яким чином обмежений такий доступ, й хто саме його обмежив, якими фактами це підтверджено тощо. З огляду на такі обставин, зазначена довідка з відділу поліції від 15.08.2018 року та лист на ім`я позивача з відділу поліції від 15.08.2018 року, у якому йдеться щодо обставин викладених у зазначеній довідці також не є доказом наявної вини відповідачки на підтвердження перешкоджання відповідачкою у реалізації права позивача користування ним свої частини приміщенням. Окрім викладених позивачем припущень щодо наявної вини відповідачки у його праві користування належними часинами приміщень за адресою [ADDRESS] , позивач не надає ніяких доказів щодо його можливостей реалізації право користування частинами приміщення, у яких відповідачка зі свого боку могла чинити перешкоди, а саме до прикладу: розміщення будь-яких оголошення про надання ним в оренду приміщень; укладання договорів (попередні договори) оренди на належні йому приміщення (їх припинення, не підписання актів передання в оренду, тощо); реєстрації його ФОП (ПП, ТОВ) з метою (коди КВЕД) надання ним в оренду приміщень; здійснення ним будь-якої підприємницької /іншої діяльності у власних приміщеннях; звернення до відповідача з метою визначення порядку користування спільним майном та укладання відповідного договору, в порядку ст. 358 ЦК України; звернення до суду з метою визначення порядку користування спільним майном, у разі недосягнення згоди користування з відповідачкою; звернення до відповідачки з метою виділу своєї частки спільного майна та укладання відповідного договору, в порядку ч. 4 ст. 364 ЦК України; звернення до суду з метою виділення своєї частки в натурі у спільному майні, у разі недосягнення згоди користування з відповідачкою, тощо. Тобто позивачем не здійснено жодних дій, спрямованих на реалізацію ним свого права користування належною частиною нерухомого майна, й відповідно не надано й доказів на підтвердження перешкоджання йому у реалізації такого права. Однак позивач не приймає участі в утриманні належного йому майна, а саме не сплачує комунальні платежі, орендні платежі за землю, на якій розташоване нерухоме майно, платежі пов`язані із здійсненням ним підприємницької діяльності саме щодо надання в оренду зазначеного приміщення. У довідці, наданій ТОВ «ДНК ГРУПП» на адвокатській запит, зазначена сума сплаченої орендної плати за весь час оренди, тобто з 18.08.2016 року по даний час складає розмір 562500 грн., а половина з якої складає 281250 грн., отже зазначена позивачем сума у розмірі 315625 грн. вже є безпідставною не обґрунтованою. При цьому право власності позивачем на належне йому майно набуте 03.07.2018 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, індекс витягу 129987016 від 06.07.2018 року, обчислення розрахунку орендної плати може здійснюватися з моменту набуття позивачем права власності на майно, а саме, враховуючи те, що орендна плата за 125 кв.м. складала: - 5 місяців у 2018 р.+12 місяців 2019 року = 17 місяців по 12500 грн. = 212 500 грн. - 6 місяців у 2020 р. по 13750 грн. = 82 500 грн. Разом з липня 2018 по червень (звернення до суду) 2020 року, складає 212500+82 500 = 295 000 грн. Враховуючи частку у розмірі Ѕ, яка належить позивачу, розмір отриманого ним доходу з орендної плати становив би 147500 грн. При цьому враховуючи витрати відповідачки на утримання всього нерухомого майна, сума орендних платежів, що могли б належати позивачу, повинна б бути зменшена на вартість самостійно понесених відповідачкою платежів за оренду землі, єдиного податку та єдиного соціального внеску в розмірі Ѕ їх частини, а також зменшена на вартість платежів, сплачених відповідачкою на користь позивача в період з 19.05.2020 року, дати звернення позивача з вимогою сплати коштів. Загалом відповідачкою самостійно сплачено в бюджет 32833,40 грн. - єдиного податку (за період з серпня 2018 по 31 травня 2020), 31453,60 грн. - єдиного соціального внеску (за період 3 серпня 2016 по 1 березня 2020) та орендних платежів за землю в розмірі 17 372,90грн. (1920 грн. -в липні 2016; 2644,20 грн. - 18.07.2018; 2802,85 грн.,- 23.08.2018; 2802,85 грн. -11.01.2019; 4000 грн. - 16.07.2019; 400 грн. - 17.10.2019; 2 803 грн., - 31.07.2020.), що всього становить 81659,90 грн., з яких 40829,95 грн. складає їх Ѕ частину. Крім цього слід враховувати, що відповідачем сплачено на користь позивача в період з 19.05.2020 по 25.07.2020 загалом 25968,52 грн., тобто загальна сума на яку б мала бути зменшена сума орендних платежів становить 40829,95 грн. + 25 968,52 грн. = 66798,47 грн. Тобто суму яку б міг отримати позивач мала б скласти 80701,53 грн. Просила відмовити в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача. Представник третьої особи, товариства з обмеженою відповідальністю «ДНК ГРУПП» «Копілка» в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди сторін провадження суд ухвалив проводити судове засідання у відсутності зазначеної третьої особи. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України). Ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.\~1\~ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (пропорційність у цивільному судочинстві). Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. В розумінні ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, в рішенні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2014 року встановлено, що сторони 02.09.2000 року уклали шлюб у відділі РАЦС виконкому Уманської міської ради Черкаської області за актовим записом № 295, який було розірвано на підставі рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20.10.2014 року /а.с.188-189/. 30.08.2004 року між [PERSON] та ПП «Інтерцентр» було укладено договір купівлі-продажу приміщення, незакінченого будівництва, процент готовності якого складає 95 %, що розташоване в [ADDRESS] . До складу відчужуваного приміщення входить цегляна будівля, процент готовності складає 95 %. 07.11.2007 року між Новоархангельською селищною радою та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого було передано в оренду земельну ділянку площею 278,4 кв. м. під розміщення магазину. Крім того вирішено цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково. У порядку розподілу спільного майна подружжя: Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину будівлі магазину міні-маркет « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину будівлі магазину міні-маркет « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] . В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково. У порядку розподілу спільного майна подружжя: Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] . Зі спільного майна подружжя виділити [PERSON] у власність: холодильник LG вартістю 1500 грн.; духову шафу вартістю 6500 грн.; блендер зі скляною чашкою вартістю 675 грн.; витяжку кухонну вартістю 1800 грн.; бойлер (водонагрівач) вартістю 4200 грн.; хлібопічку вартістю 650 грн.; пральну машину «Рейнфорд» вартістю 4000 грн.; жалюзі на сім вікон вартістю 1500 грн.; дерев`яне ліжко вартістю 3200 грн.; матрац вартістю 1500 грн. на загальну суму 39025 грн. Зі спільного майна подружжя виділити [PERSON] у власність: кухню вбудовану вартістю 24000 грн., поверхню індукційну вартістю 2500 грн., кавоварку вартістю 350 грн., гриль вартістю 275 грн., душову кабіну вартістю 2500 грн., телевізор Самсунг вартістю 1800 грн., комп`ютер вартістю 3900 грн., мікрохвильову піч вартістю 1500 грн., люстру на п`ять плафонів вартістю 700 грн., люстру круглу вартістю 1500 грн. на загальну суму 39025 грн. В решті зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат /а.с.117-122/ Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 05.09.2016 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області 23 червня 2016 року в частині поділу будівлі магазину, скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ будівлі магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] , відмовлено. Рішення в частині поділу будинку [ADDRESS] , залишено без змін /а.с.123-132/. Постановою Верховного Суду від 06 лютого 2018 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 15 вересня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /а.с.133-142/. 19 квітня 2018 року постановою Апеляційного суду Кіровоградської області апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року в частині поділу будівлі магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] залишено без змін /а.с.143-149/. Ухвалою судді Касаційного цивільного суду від 27.07.2018 року [PERSON] відмовлено в зупиненні виконання рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2016 року та постанови Апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2018 року /а.с.150-154/. Постановою Верховного Суду від 31 березня 2020 року вирішено рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року та постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ поділу будівлі магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] залишити без змін /а.с.155-169/. З документів наданих сторонами вбачається наступне. Відповідно до світлокопії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129987016 від 06.07.2018 року вбачається, що [PERSON] належить право власності на Ѕ частини будівлі магазину міні-маркет « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] /а.с.21/. 18 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «ДНК ГРУПП» було укладено договір оренди торгівельний павільйон загальною площею 125,16 кв. м., будівля якого знаходиться по [ADDRESS] , строком на 1095 днів, з орендною платою 12500 грн. (договір оренди №14) /а.с.171-173/ . Крім того, 18 серпня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «ДНК ГРУПП» було укладено договір оренди № 15 торгівельного павільйону загальною площею 125,16 кв. м., на першому поверсі приміщення, що розташоване по [ADDRESS] , строком на 730 днів, з орендною платою 12500 грн. (договір оренди №14) /а.с.177-179/. 31 жовтня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «ДНК ГРУПП» було укладено додаткову угоду до договору оренди від 18 серпня 2016 року №14 відповідно до якої в порядку та на умовах, визначених договором від 18 серпня 2016 року №14 сторони дійшли згоди щодо зміни п.3.2 та завершення дії договору з 31.10.2020 року «п.3.2. Термін оренди об`єкта: з моменту підписання акту передачі приймання до 31.10.2020 року» /а.с.181/. 01 грудня 2020 року між [PERSON] , [PERSON] з одного боку та ТОВ «ДНК ГРУПП» було укладено договір оренди частини нежитлової будівлі загальною площею 125,16 кв. м., яка знаходиться по [ADDRESS] , строком на 1090 днів, з орендною платою 17000 грн. /а.с.182-184/ Відповідно до наданої інформації товариством з обмеженою відповідальністю «ДНК ГРУПП» за №6 від 09.06.2020 року між ФОП [PERSON] та ТОВ «ДНК ГРУПП» було укладено договір оренди №14 від 18.08.2016 року частину приміщення площею 125,16 кв.м., розташованого за адресою по [ADDRESS] . За період з 18.08.2016 року по 31.05.2020 року на виконання вищевказаного договору оренди ТОВ «ДНК ГРУПП» було нараховано та сплачено ФОП [PERSON] 562500 грн. орендної плати, з розрахунку 12500 грн. на місяць з початку дії договору до 31.12.2019 року та 13750 грн. на місяць з 01.01.2020 року /а.с.26/. Вирішуючи даний цивільний позов суд застосовує наступні норми матеріального права. Ч. 1 ст. 1 ЦК України вказує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Згідно частин\~1\~та 2\~ст.\~11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки. Підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~зокрема,\~є: 1)\~договори та\~інші правочини; 2)\~створення літературних,\~художніх творів,\~винаходів та\~інших результатів\~інтелектуальної,\~творчої діяльності; 3)\~завдання майнової\~(матеріальної)\~та моральної\~шкоди іншій\~особі; 4) інші юридичні факти. У частинах 1 та 2 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа\~має право\~на захист\~свого цивільного\~права у\~разі його\~порушення,\~невизнання або\~оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 16 ЦК України визначає, що Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. П. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України вказує, що способом захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можє бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Частинами 1,\~2\~та 3\~ст.\~22\~ЦК України\~передбачено,\~що особа,\~якій завдано\~збитків у\~результаті порушення\~її цивільного\~права,\~має право\~на їх\~відшкодування. Збитками\~є: 1)\~втрати,\~яких особа\~зазнала у\~зв`язку\~зі знищенням\~або пошкодженням\~речі,\~а також\~витрати,\~які особа\~зробила або\~мусить зробити\~для відновлення\~свого порушеного\~права (реальні\~збитки); 2)\~доходи,\~які особа\~могла б\~реально одержати\~за звичайних\~обставин,\~якби її\~право не\~було порушене\~(упущена\~вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. В ст.\~41\~Конституції України\~законодавець закріпив,\~що кожен\~має право\~володіти,\~користуватися і\~розпоряджатися своєю\~власністю,\~результатами своєї\~інтелектуальної,\~творчої діяльності. Право\~приватної власності\~набувається в\~порядку,\~визначеному законом. Ніхто\~не може\~бути протиправно\~позбавлений права\~власності.\~Право приватної\~власності є\~непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Ч. 1 ст. 316 ЦК України вказує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частин\~1\~та 2\~ст.\~317\~ЦК України власникові\~належать права\~володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства. Усім\~власникам забезпечуються\~рівні умови\~здійснення своїх\~прав. Власність зобов`язує. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. (частини 1, 2, 3, 4 та 8 ст. 319 ЦК України). Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України). Відповідно до ст. 355 ЦК України майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох\~чи більше\~осіб із\~визначенням часток\~кожного з\~них у\~праві власності\~є спільною\~частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України). Ч. 1 ст. 357 ЦК України, вказує, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У відповідності до частин 1 та 2 ст. 358 ЦК України право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно ч.\~1\~ст.\~359\~ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У ч. 1 ст. 360 ЦК України вказано, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Як встановлено вище на підставі рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2016 року в порядку розподілу спільного майна подружжя за сторонами було визнано право власності в рівних частинах по Ѕ на магазин міні-маркет « [INFO] », який розташований по [ADDRESS] . Зазначене рішення неодноразово переглядалось в апеляційному та касаційному порядку, але разом з тим було залишено без змін та набрало законної сили. Вказаним рішенням суду першої інстанції було виділено сторонам ідеальні частки у спільній власності, а саме в нерухомому майні розташованому по [ADDRESS] . Суд зазначає, що право власності є найважливішим речовим правом, з яким пов`язуються інші права. Право власності належить до природних прав людини, є абсолютним правом і ніхто не може його порушувати. Право на майно дає відповідному суб`єкту безпосередньо виключну й обов`язкову для всіх владу над ним. Право власності на майно, має свій зміст, в тому, що полягає в єдності трьох правомочностей володіння, користування і розпорядження. Цими правомочностями володіє власник (співвласники). Право власності розрізняють в об`єктивному та суб`єктивному розумінні. Так право власності в об`єктивному розумінні це сукупність норм, які регулюють право власності, в суб`єктивному розумінні це право володіння, користування та розпорядження. Право приватної власності передбачає наділення суб`єкта власника юридично забезпеченою можливістю здійснювати у передбачених законом межах права щодо володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Спільна власність виникає тоді, коли право власності належить багатьом суб`єктам на один об`єкт. Множинність співвласників, зумовлює істотні особливості даного виду права власності, необхідність спеціального правового регулювання для узгодження поведінки учасників. Учасники спільної часткової власності мають частку у праві власності на спільне майно в цілому, а не конкретну частку майна. Тобто не майно поділяється на частки, а право власності на це майно. Така частка виражається у дробах, в нашому випадку сторонам належить по Ѕ частині нерухомого майна. Дана частка є ідеальною, оскільки виділена шляхом ідеального, абстрактного поділу речі, як частка у праві на майно. На час ухвалення рішення судом сторонам реальні частки не виділено. Право спільної часткової власності повинно здійснюватись виключно співвласниками за їхньою спільною згодою. Співвласники повинні домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Також кожен із співвласників повинен брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків та зборів (обов`язкових платежів), а також відповідати перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Визначаючи суму втраченої вимоги суд резюмує наступне. Як вже неодноразово суд зазначав, що рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2016 року в порядку розподілу спільного майна подружжя за сторонами було визнано право власності в рівних частинах по Ѕ на магазин міні-маркет «Центральний», який розташований по [ADDRESS] . 15.09.2016 року рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області зазначене рішення суду скасовано відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ будівлі магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] . Разом з тим відповідачка в період вирішення спору (під час розгляду справи апеляційним судом), щодо зазначеного магазину 18.06.2016 року схвалила правочини, а саме укладала договори оренди частини приміщення будівлі магазину міні-маркет з третьою особою у справі, на що суд наголошує наступне, хоч і судом і не приймались заходи забезпечення позову щодо спірного майна, але разом з тим розглядався спір, а тому схвалення правочинів до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у справі було передчасним та таким, що не ґрунтувалось на законі. З наявних у справі документів договори оренди приміщення магазину не визнавались недійсними. 06.02.2018 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 15.09.2016 року було скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 19.04.2018 року постановою Апеляційного суду Кіровоградської області рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23 червня 2016 року в частині поділу будівлі магазину міні-маркет « [INFO] » по [ADDRESS] та жилого будинку [ADDRESS] залишено без змін. Про зміст резолютивної частини рішення відповідачці було відомо 19.04.2018 року (пояснила в ході судового засідання). У розумінні ч. 2 ст. 273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. В ч. 1 ст. 68 Конституції України закріплено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. З цього слідує, що відповідачка, довідавшись про рішення суду апеляційної інстанції, яким залишено в силі рішення суду першої інстанції, повинна була негайно (терміново) узгодити зі співвласником майна (позивачем у справі) подальше його використання, повідомити про наявність схвалених нею правочинів, про витрати понесені нею на утримання майна, про подальше спільне використання майна та узгодження вільності у розпорядженні майном. Але разом з тим, зазначених дій не вчинила, переклавши цей тягар на позивача. Навіть не вчинила активних дій після отримання ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду про відмову у виконані рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 23.06.2016 року та постанови Апеляційного суд Кіровоградської області від 19.04.2018 року до закінчення касаційного оскарження та продовжувала отримувати особисто плату за передане в оренду приміщення. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачка нівелювала зміст прав позивача не узгодила з ним питань щодо спільного використання майна, з урахуванням паритетних потреб кожної сторони. При цьому порушуючи його права, як співвласника самостійно на власний розсуд продовжувала використовувати магазин міні-маркет. А тому, на думку суду, відповідачка повинна відшкодувати позивачу упущену вигоду, починаючи з часу ухвалення судом апеляційної інстанції рішення, тобто з 19.04.2020 року. Упущена вигода вираховується наступним чином по роках: за 2018 рік 9 місяців (строк протягом, якого майно перебуває у статусі спільної часткової власності) Х 12500 грн. (розмір плати, що сплачувався за оренду частини нерухомого майна) =112500 грн.; за 2019 рік 12 місяців (строк протягом, якого майно перебуває у статусі спільної часткової власності) Х 12500 грн. (розмір плати, що сплачувався за оренду частини нерухомого майна) =150000 грн.; за 2020 рік 6 місяців (строк протягом, якого майно перебуває у статусі спільної часткової власності) Х 13750 грн. (розмір плати, що сплачувався за оренду частини нерухомого майна) = 82500 грн. загалом складає 345000 грн. на двох співвласників, на одного співвласника складає 34500 : 2 = 172500 грн., з цієї суми відраховується сума перерахована відповідачкою двома платежами в сумі 6797 грн. та 13593 грн. разом 20390 грн. ( підтверджено квитанціями наданими представником відповідачки /а.с.105/), і відповідно загальна сума упущеної вигоди позивачем складає 172500 20390 = 152110 грн. При розрахунку використовувалась довідка про сплату орендної плати надана третьою особою /а.с.26/. Окремо суд зазначає, що представник відповідачки у відзиві вказав, що позивач набув право власності на майно 03.07.2018 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Дана позиція я помилковою, оскільки позивач набув право власності на майно на підставі рішень, ухвалених у справі судових рішень, які набрали законної сили. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У пункті 1 ч. 2 ст. Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дана дефініція державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), зокрема це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З аналізу даної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що\~унеможливлює ототожнення факту набуття права власності\~з фактом його державної реєстрації. Відповідно до\~пункт 9\~частини першої\~статті 27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна\~реєстрація права\~власності та\~інших речових\~прав,\~крім державної\~реєстрації права\~власності на\~об`єкт незавершеного\~будівництва,\~проводиться на\~підставі: судового рішення,\~що набрало\~законної сили,\~щодо набуття,\~зміни або\~припинення права\~власності та\~інших речових\~прав на\~нерухоме майно. Щодо витрат понесених відповідачкою на утримання спільного майна про які наголошує представник відповідачки у відзиві, то суд з цього приводу констатує наступне, що суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, а тому відповідно суд позбавлений можливості їх відрахувати з упущеної вигоди, яка визначена судом. За таких обставин в разі не вирішення в добровільному порядку відповідачка може звернутись до суду з відповідним позовом до позивача. Також суд відмічає, що відповідачка висловлює дві діаметрально протилежні позиції, в одному випадку позовні вимоги не визнає, в іншому вважає, що повинна сплатити позивачу кошти тільки за місяці з часу ухвалення судом касаційної інстанції судового рішення. Крім того суд окремо зазначає про позицію позивача, виходячи із змісту позовних вимог, з приводу оскарження судових рішень відповідачкою, і вказує на те, що це є її гарантованим суб`єктивним правом, яке виникає на основі об`єктивного права і не може вважатись дією, яка перешкоджає в реалізації прав позивачем. За таких обставин, враховуючи вмотивоване, суд приходить до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову з наведених мотивів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог витрати, понесені ним при зверненні до суду (сплачений судовий збір). На підставі наведеного та

Outcome: approved