Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 25.04.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав відповідачу в якості позики грошові кошти в розмірі 9500,00 доларів США, що на час звернення до суду за курсом НБУ становить 263 559,45 грн., що підтверджується договором позики та відповідною розпискою. Відповідно до п.3 договору позики, строк повернення позики встановлений 25.05.2018 року. Як зазначає позивач, відповідач у передбачений угодою строк вказану суму не повернув, свої зобов`язання за договором не виконав. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 263 559,45 грн., 3 % річних в розмірі 22 074,08 грн., проценти за користування коштами в розмірі 96 688,04 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3823,22 грн., а всього 386 144,79 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.03.2021 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.07.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги, а також не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Судові повістки, що направлялися на його адресу за зареєстрованим місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. Порядок вручення судових повісток визначено ст.ст.128, 130 ЦПК України, а також п.п.99, 100, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року. Таким чином, повідомлення відповідача про час розгляду справи за адресою зареєстрованого місця проживання здійснювалося відповідно до вимог закону. Крім того, Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, є свідомими, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи. Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, обізнаність відповідача про знаходження справи в провадженні суду та її предмет, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним, а тому вважає можливим розглянути справу в заочному порядку, проти чого не заперечував представник позивача у своїй заяві. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 25.04.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики у формі розписки, відповідно якої відповідач отримав у позивача суму в розмірі 9500,00 доларів США строком до 25.09.2018 року. На підтвердження факту отримання коштів відповідачем від позивача сторонами складена відповідна розписка від 25.04.2018 року. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що в разі, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Як встановлено ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у визначений строк не повернув. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог. Не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Суд звертає увагу і на те, що відповідач, будучи достовірно обізнаним про час та місце розгляду справи та маючи достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав, відзиву на позовну заяву не подав, розрахунки позивача належним чином не спростував. Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 263 559,45,00 грн., що є еквівалентом 9500,00 доларів США за курсом НБУ, а також стягнення з відповідача процентів в розмірі 96 688,04 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в розмірі 22 074,08 грн., то в цій частині позовних вимог належить відмовити, оскільки 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України стягуються у разі, якщо договором позики або законом не встановлено іншого розміру відсотків. Як же вбачається з договору позики, укладеного між сторонами, в ньому не визначено розмір відсотків, а тому в даному випадку мають бути застосовані положення ч.1 ст.1048 ЦК України, які є пріорітнетними в даному випадку, а тому положення ст.625 ЦК України в цій частині не можуть бути застосовані. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути суму судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 3602,47 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial