Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати договір фінансового лізингу № 000298 від 05.09.2015р., укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], недійсним; стягнути з відповідача на свою користь сплачений за договором фінансового лізингу адміністративний платіж в сумі 62000грн. Обґрунтовуючи доводи позову зазначає, що 03.09.2015 в мережі Інтернет (на сайті AUTO.RIA https://auto.ria.com/uk) позивач знайшов оголошення про продаж легкового автомобіля «Nisan X-Trail». Зателефонувавши за номером в оголошенні, відповіли, що дійсно автомобіль марки Nissan модель X-Trail 2013 року випуску виставляється до продажу за акційною ціною 310\~000 грн., що автомобіль є новим, не містить дефектів та не був в експлуатації. Крім того, акцентовано увагу на тому, що автомобіль може бути швидко викуплений іншими особами, так як він залишився останній і має вигідну ціну. Автомобіль знаходиться в м. Миколаїв. Потім запевнили, що забронюють автомобіль, за умови, якщо я встигну прибути до м. Миколаєва до девятої ранку 05.09.2015. 05.09.2015 приїхавши до м. Миколаїв, замість автосалону, торгівельного майданчику, чи іншого місця, де здійснюється торгівля автомобілями, за цією адресою знаходився офіс ТОВ «ВАШ АВТО». В офісі працівник повідомив мені, що автомобіль знаходиться в іншому місці (в автосалоні). Працівник відповідача також зазначив, що в огляді автомобіля немає необхідності, так як останній новий, без пробігу, дефектів тощо. Одночасно наполегливо радили не витрачати часу і оформлювати договір та вносити перший платіж в рахунок оплати вартості автомобіля, а у разі отримання автомобіля з дефектами або з будь яких причин не передачі мені автомобіля, усі сплачені кошти буде повернено без втрат та непередбачуваних платежів, при цьому, поверненню не підлягає сума банківської комісії за переказ у розмірі 1-5% . Позивач погодився укласти договір, однак представник відповідача, замість оформлення договору, зазначив, що необхідно сплатити перший платіж за автомобіль та надав документ з банківськими реквізитами на які необхідно перерахувати 62\~000грн. як суму, що є передплатою (першим внеском), яка входить у загальну вартість автомобіля, про необхідність сплати інших платежів не повідомлялось. Позивач сплатив на рахунок відповідача 62\~000 грн. та повернувся до його офісу. Після предявлення представнику відповідача банківської квитанції, надано на підписання договір фінансового лізингу № 000298 від 05.09.2015р. на 12 сторінках. Відповідно до умов договору відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - Nissan X-Trail XE 2 л. двигун, тип КПП АТ, привід повний у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. До договору надавалось також 2 додатки, Додаток № 1 графік сплати авансового платежу та Додаток № 2 специфікація, Додаток № 3, який передбачався договором та мав містити Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, позивачу наданий не був. У звязку з браком часу, позивач не встиг повністю та ретельно ознайомитися зі змістом договору. Між тим, як потім зясувалось, у договорі загальна сума предмета лізингу складає 620000 грн. як вартість предмета лізингу без акційної уцінки, і насправді складає 310\~000 грн., платіж в сумі 62000грн. входить в загальну вартість автомобіля. Далі, представник відповідача повідомив, що автомобіль передадуть в м. Харкові після підписання так званого акту приймання-передачі і обіцяно видати та підписати Додаток № 3 до договору. Про дату отримання автомобіля обіцяли повідомити по телефону. Відмову видати автомобіль обґрунтовували тим, що автомобіль, нібито, застрахований та ТОВ ЛК «ВАШ АВТО» не може ризикувати та передавати у користування його до моменту поставки у м. Харків. 07.09.2015р. зателефонував представник відповідача з Київського офісу та повідомив, що автомобіль буде доставлений у м. Харків 09.09.2015 або 10.09.2015р., проте за якою адресою, не зазначено. Також підтвердили, що сплачено 62\~000грн. передплати, тому до сплати залишилося 248\~000 грн. 10.09.2015 представник відповідача з Київського офісу вдруге повідомив, що автомобіль не передадуть, оскільки останній не пройшов передпродажну підготовку через проблеми з двигуном. Отже, відповідач відмовився від передачі предмета лізингу. Взамін замовленого автомобіля запропонували обрати інший автомобіль, направивши перелік, в якому представлені автомобілі інших марок та за значно вищою вартістю за вартість предмета лізингу за договором, що робило фінансово невигідним для позивача умови, про що 11.09.2015р. позивач сповістив відповідача та вимагав передати замовлений автомобіль за ціною, що визначена у договорі, на що отримав відмову і запропонування розірвати договір і отримати кошти. Між тим, ознайомившись з договором вбачається. Що відповідач ввів в оману, встановивши у договорі несправедливі умови: - вартість автомобіля чітко не визначено, автомобіль не індивідуалізований; 62000грн., що сплачені не є першим авансовим внеском, а є адміністративним платежем; у разі розірвання договору авансові платежі повертаються в розмірі 60% від сплаченої суми, 40% утримуються як штраф а дострокове розірвання договору, а адміністративний платіж не повертається; порядок оплати і розмір лізинговим платежів не встановлений, Додаток № 3 не укладений тощо. Отже, позивач вважає, що такі несправедливі умови укладеного договору, порушують його права та інтереси як споживача. В судовому засідання представник позивача підтримав викладені обставини вимоги позову у повному обсязі, не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи,заяв про поважні причини відсутності або про слухання справи за його відсутністю не надав, тому суд зі згодою представника позивача розглядає справу за відсутністю відповідача, постановляючи заочне рішення, що не суперечить правилам ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Так, встановлено, що 05.09.2015р. між сторонами укладено договір № 000298 фінансового лізингу (а.с.13-24). Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з п. 1.3 вказаного вище договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у п. 1.1 Договору та специфікації, що є Додатком № 2 до Договору, у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором. Так п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного Договору. У ст. 11 Договору визначені умови переходу від Лізингодавця до Лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання Лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених Договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Отже, на такі правовідносини, що склалися між сторонами, поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Далі, ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону про захист прав споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Із п.п. 1.1, 8.2. Договору, Додатку № 2 вбачається,що предмет лізингу, його вартість не визначені. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який Лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Зі змісту Договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження Лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить мене в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права. Майно, що передається Лізингодавцем у користування Лізингоодержувачу за таким договором, Лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених Лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес Лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес Лізингоодержувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. У відповідності до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом про фінансовий лізинг. Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Між тим, із договору та Додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні технічні характеристики автомобіля, продавець (постачальник) тощо. Отже, суд вважає, що за таких умов позивач був позбавлений можливості встановити, який саме автомобіль набуває за Договором. Наявність відомостей про марку, комплектацію, обєм двигуна, не індивідуалізують автомобіль, не вказують на його інші технічні дані, тобто не дають повного уявлення про предмет Договору. У Додатку № 2 та Договору не міститься особи продавця (постачальника), що не дає впевненості у тому, що факт купівлі автомобіля відбудеться належним чином та у законний спосіб. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, погоджена сторонами вартість предмету лізингу і сам предмет лізингу є істотними умовами Договору. Далі, позивач вважає несправедливими умови Договору про порядок повернення адміністративного та авансового платежів,що визначено п.п. 3.2.7, 12.1, 12.13 Договору. Як встановлено умовами Договору, до отримання в користування предмета лізингу, Лізингоодержувач повинен сплатити Лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж 10%, авансовий платіж 50 % , комісія за передачу 3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж, який відповідно до умов Договору може збільшитись в сумі, лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у Договорі, його умов та підтверджується Додатком № 1 до Договору. У розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що «адміністративний платіж першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату». Позивач наполягає, що передбачити таку суму в розмірі 62\~000грн. лише за оформлення Договору, є неможливим, т.я. про адміністративний платіж та його сутність жодний представник відповідача позивачу не повідомив, до підписання, під час підписання та після його підписання договору вказана сума зазначалася представниками відповідача як перший внесок або передплата, до моменту сплати 62000 грн. позивачу не надано договір, тому останній позбавлений можливості ознайомлення з визначенням адміністративного платежу, його призначенням та умовами договору про неповернення такого платежу у разі розірвання договору. Позивач впевнений, що частково сплачував вартість автомобіля. Протилежне, що спростовує доводи та ствердження позивача, з боку відповідача суду не представлено. Таким чином, можливо зробити очевидний висновок, що особа свідомо розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 62000 грн. лише в рахунок винагороди за підготовку документів для укладення Договору, т.я. така сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, становить пяту частину вартості автомобіля і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Із змісту Договору вбачається, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно Додатку № 1 до Договору розмір адміністративного платежу становить 62\~000 грн. З огляду на положення ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» адміністративний платіж не відноситься до витрат Лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі «Визначення термінів», лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведеного у ст. 16 вказаного вище Закону. Таку обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1 Договору передбачено, що у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем адміністративний платіж за організацію даного Договору Лізингодавцем не повертається. Далі, за приписами ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Між тим, такі права позивача, як Лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного Договору. Так, відповідно до п.п. 12.1, 12.13 Договору при його розірванні позивач зазнає невиправдано великі збитки, оскільки адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Окрім того, до Лізингоодержувача застосовуються додаткові штрафні санкції. Таким чином, вбачається, що за невиконання договірного зобов'язання Лізингодавець не несе відповідальності перед Лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 62\~000грн., тобто перебуває у вигідному становищі. Такі умови Договору є несправедливими та з огляду на те, що згідно п. 12.1 Договору наслідком розірвання Договору з ініціативи Лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Відповідач не обґрунтовано встановив неспівмірний розмір адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Така послуга, у розумінні ст. 16 Закону про фінансовий лізинг, не є лізинговим платежем, та фактично полягала у виготовленні типової форми Договору. Отже, відповідач не поніс жодних витрат, крім укладання Договору, який для нього є типовим. Таким чином, умови Договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання Договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Далі, відповідно до п. 4.1. спірного договору адміністративний платіж впливає на перший платіж, який складається з адміністративного та авансового платежу, а в подальшому на придбання, поставку та прийом - передачу предмета лізингу. В силу ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З квитанції від 05.09.2015р. вбачається, що позивач на виконання Договору сплатив відповідачу грошову суму у розмірі 62\~000грн.(а.с.27,28) Далі, у п. 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання-передачі Лізингодавець передає Лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або Додаток № 3 до Договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 10.1 Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток № 3 до Договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. Як вже встановлено текстом вище, зі змісту Договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в Договорі згадується як Додаток № 3, однак до Договору не додається, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Такий факт є порушенням принципу справедливості та добросовісності та ставить позивача у невигідні фінансові умови. Відповідно до положень ст. 19 Закону про захист прав споживачів підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, умови оспорюваного правочину порушують ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», т.я. є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями Закону про захист прав споживачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved