Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Граніти Володарщини», в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог: стягнути з відповідача на його користь невиплачені під час розрахунку при звільненні кошти у сумі 132,74 грн, середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення, а також судові витрати за надання професійної правничої допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 01.05.2016 року по 17.05.2018 року позивач працював на посаді охоронника в ТОВ «Граніти Володарщини» та звільнений з роботи за згодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпП України згідно наказу від 17.05.2018 року. В день звільнення відповідач розрахунок не провів та відмовив у видачі довідок і копій документів про заробіток і заборгованість по виплаті. [PERSON] звертався до управління Держпраці в Житомирській області, однак отримав відповідь про неможливість захистити права працівника, оскільки за місцем реєстрації товариство не здійснює господарську діяльність. 25.09.2018 до позивача за місцем його проживання від відповідача передано розрахункові кошти в сумі 7070,00 грн, що на 132,74 грн менше за суму, вказану в довідці про доходи від 19.09.2018 року. Будь яких офіційних документів про заробітну плату не надано. За розрахунком позивача його середньоденна заробітна плата складала 232,35 грн. Крім того, звернувшись до суду за захистом порушених трудових прав, він додатково поніс витрати на правничу допомогу у сумі 3400,00 грн. У зв`язку з цим, просив задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області Мельника М.Л. від 26.11.2018 року відкрито провадження за вказаним позовом в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою від 10.08.2020 року після повторного автоматизованого розподілу справу №276/1068/18 прийнято до провадження судді Збаражського А.М. та призначено судловий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, до суду подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Будь яких заперечень проти ухвалення заочного рішення не висловили. В судові засідання 15.09.2020, 26.11.2020, 10.02.2021, 24.05.2021 та 30.07.2021 представник ТОВ «Граніти Володарщини» не з`явився, відповідач належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, до суду відзив на позовну заяву та інших заяв, клопотань не направив. За таких обставин, суд вважає за можливе слухати справу за відсутності сторін та, у звязку з відсутністю заперечень позивача, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких в учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (із змінами, внесеними постановами від 01 квітня 1994 року № 4, від 26 жовтня 1995 року № 18 та від 25 травня 1998 року № 15), діяльність судів по розгляду справ про трудові спори повинна спрямовуватись на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 01.05.2016 року по 17.05.2018 року працював на посаді охоронника в ТОВ «Граніти Володарщини» та звільнений з роботи за згодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпП України згідно наказу №3 від 17.05.2018 року, про що внесено відповідні записи до трудової книжки позивача (копія трудової книжки - а.сп.4). Згідно з довідкою №650/08-04 від 19.09.2018, виданої Хорошівським відділенням Коростенської об`єднаної ДПІ, відповідачем ТОВ «Граніти Володарщини» за період з 01.04.2018 по 30.06.2018 [PERSON] нараховано, однак не виплачено, заробітну плату в сумі 8783,83 грн, сума податку 1581,09 грн, дата звільнення з роботи - 15.05.2018 (довідка - а.сп.5). Відповідно до листа Управління Держпраці у Житомирській області від 30.07.2018, в ході інспекційного відвідування ТОВ «Граніти Володарщини» було встановлено, що за місцем реєстрації товариство не здійснює господарську діяльність, відсутні посадові особи товариства та бухгалтерська документація. Тому, [PERSON] рекомендовано звернутися до суду. За змістом позовної заяви, 25.09.2018 до позивача за місцем його проживання від відповідача передано розрахункові кошти в сумі 7070,00 грн, що на 132,74 грн менше за суму, вказану в довідці про доходи від 19.09.2018 року. Будь яких офіційних документів про заробітну плату не надано. Відтак, розрахунок при звільненні проведено не у повному обсязі. Вказане не спростовано відповідачем ні обґрунтованими поясненнями, ні жодними доказами. Вiдповiдно до вимог ст. 21 КЗпП України трудовий договiр є угода мiж працiвником i власником пiдприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фiзичною особою, за якою працівник зобов`язуєтъся виконувати роботу, визначену цією угодою, згiдно внутрiшньому трудовому розпорядковi, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фiзична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату i забезпечувати умови працi, необхiднi для виконання роботи, передбаченi законодавством про працю, колективним договором i угодою сторiн. Вiдповiдно до ст. 36 Кодексу Законiв про працю України, пiдставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторiн, розiрвання трудового договору з iнiцiативи працівника уповноваженого ним органу. Вiдповiдно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку i провести з ним розрахунок у строки, зазначенi в статті 116 цього Кодексу. Вiдповiдно до ст. 21 Закону України «Про оплату працi» працiвник має право на оплату своєї працi вiдповiдно до актів законодавства i колективного договору на пiдставi укладеного трудового договору. Згiдно зi ст. 94 КЗпП України роботодавець зобов`язаний регулярно виплачувати працiвникам заробiтну плату. Згiдно з частиною 1 статтi 116 КЗпП України, при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд підприємства, установи, організацій, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нарахованi суми, належнi працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повiдомити працiвника перед виплатою зазначених сум. Крiм того, згiдно зi ст.117 КЗпП України, в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 цього Кодексу, при вiдсутностi спору про їx розмiр підприємство повинне виплатити працiвниковi його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.1 п.20 постанови вiд 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства пpo оплату працi», установивши при розглядi справи про стягнения заробітної плати у зв`язку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд підприємства, установи, організації суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, - наступного дня пiсля пред`явления ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи - по день постановления рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крiм наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав i Конституцiйний Суд України у своєму Рiшеннi вiд 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справi щодо офiцiйного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв 'язку з положенням статей 117, 237-1 цього кодексv. Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, ТОВ «Граніти Володарщини» не виплатило [PERSON] при звільненні заробітну плату, у результаті чого виникла заборгованість по заробітній платі в сумі 132,74 грн що є порушенням ч. 1 ст. 115 та ч.1 статтi 116 КЗпП України України. Відтак, вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. Згідно з довідкою №650/08-04 від 19.09.2018 Хорошівського відділення Коростенської об`єднаної ДПІ, відповідачем ТОВ «Граніти Володарщини» за період з 01.04.2018 по 30.06.2018 [PERSON] нараховано, однак не виплачено, заробітну плату в сумі 8783,83 грн (сума податку - 1581,09 грн). Оскільки позивача було звільнено з роботи 17.05.2018, тому вказана сума була нарахована за квітень-травень 2018 року. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 щодо затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, розрахунок середнього заробітку за час затримки такий: заробітна плата за квітень-травень 2018 року : 31 день = 232,35 грн (середньоденна заробітна плата); 232,35 грн х кількість робочих днів за період затримки розрахунку (800 роб. днів). З огляду на викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.05.2018 року по 30.07.2021 року, день ухвалення рішення судом, становить 185880,00 гривень. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Таким чином, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, у якій зазначено, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. З матеріалів справи вбачається, що позивачу за виконану ним роботу при звільненні не було виплачено заробітну плату в розмірі 132,74 гривень. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.05.2018 по день ухвалення рішення судом складає 185880,00 гривень, що більш як в 1400 разів перевищує розмір самого боргу відповідача перед позивачем. Крім того, до суду з даним позовом [PERSON] звернувся 01.10.2018 року, однак справа тривалий час не розглядалась, у зв`язку з відсутністю всіх суддів. На переконання суду, той факт, що Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області упродовж тривалого часу не здійснював правосуддя, не може мати наслідком збільшення відповідальності роботодавця перед працівником за затримку розрахунку при звільненні та становити надмірний тягар для відповідача. Таким чином, враховуючи вищевикладені висновки Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, та встановлені обставини справи, суд з огляду на очевидну неспівмірність суми середнього заробітку за затримку розрахунку зі встановленим розміром заборгованості, причин виникнення цієї заборгованості, вважає, що розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу коштів має становити 4000,00 гривень. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. В цій частині суд задовольняє позовні вимоги. В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати: на правничу допомогу у розмірі 3400,00 грн, яка підтверджена актом приймання-передачі наданих послуг від 28.09.2018, а також судовий збір у розмірі 39,89 гривень, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial