Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебував у трудових правовідносинах з відповідачем, займаючи посаду інженера-гідротехніка, та отримував заробітну плату у розмірі 4 000,00 грн. Починаючи з травня 2014 р. відповідач безпідставно не виплачував заробітну плату, у зв'язку із чим станом на 04.08.2014 р. виникла заборгованість у розмірі 6743,82 грн. Таким чином працедавцем порушуються вимоги чинного законодавство України. Крім того відповідач не сплатив грошові кошти і за щорічну оплачувану відпустку тривалістю у 21 день. Дії відповідача спричинили моральну шкоду позивачу, яка виявилась у обмеженні позивача на повноцінне життя, необхідності докладати значних зусиль для підтримання свого фінансового стану та подальшої організації життя. Така ситуація створює постійні конфлікти у відносинах з рідними та призводить до безперервних душевних страждань позивача. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути на її користь з відповідача заборгованість у розмірі 6743,82 грн., яка включає: невиплачену заробітну плату за червень місяць у розмірі 4086.48 грн., невиплачену заробітну плату за щорічну оплачувану відпустку у сумі 2 657,34 грн., неустойку у сумі 17,04 грн., пеню у сумі 128,35 грн. та моральну шкоду у сумі 12 000,00 грн. В подальшому представник позивача змінив предмет позову. Зазначив, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, обіймаючи посаду інженера-гідротехніка та отримувала заробітну плату на рівні 4 000,00 грн. З 01.07.2014 р. по 21.07.2014 р. позивач перебувала у щорічній оплачувані відпустці. Починаючи з травня місяця відповідач безпідставно не виплачував позивачу заробітну плату і лише 25.07.2014 р. виплатив заробіток за травень 2014 р. У зв'язку з такими обставинами станом на 18.08.2014 р. у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у сумі 10 543,90 грн., яка складається з доходу за червень 2014 р. у розмірі 4 086,48 грн., доходу за липень у сумі 4136,98 грн. та дохід за серпень у сумі 2140.44 грн. Зважаючи на порушення працедавцем вимог чинного трудового законодавства, позивач скористалась правом передбаченим ч. 3 ст. 38 КЗпП України та подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням у зв'язку із невиконанням працедавцем законодавства про працю. Проте, при звільненні відповідач вказав причину звільнення позивача - за власним бажанням. Крім того, відповідач в день звільнення не провів з позивачем розрахунок і лише 28.08.2014 р. виплатив заробітну плату за червень місяць у розмірі 4086,48 грн. Таким чином крім заборгованості у сумі 6 457,42 грн. відповідач має сплатити компенсацію за весь час затримки розрахунку у сумі 2 769,27 грн., а також вихідну допомогу у розмірі 12 000,00 грн. відповідно до ст.ст. 44,117 КЗпП України. Також позивач має право і на компенсацію моральної шкоди у розмірі 16 000,00 грн. із розрахунку одного посадового окладу за заборгованість по виплаті заробітної плати, одного окладу за затримку розрахунку при звільненні, одного посадового окладу за неправильне формулювання причини звільнення та одного посадового окладу за невиплату вихідної допомоги. За таких обставин позивач остаточно просить суд визнати звільнення з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України незаконним, змінити формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням у зв»язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України; визнати недійсним внесений відповідачем запис до трудової книжки про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та зобов'язати відповідача змінити внесений ним запис до трудової книжки на звільнена за власним бажанням у зв'язку із невиконанн6ям роботодавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України); стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 6 457,42 7грн6., яка включає дохід за липень 2014 р. в розмірі 4 316,98 грн., дохід з серпень у розмірі 2140,44 грн.; грошову компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 2769,27 грн.; вихідну допомогу у розмірі 12 000,00 грн.; моральну шкоду у сумі 14 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити. Зазначив, що грошова компенсація за затримку розрахунку при звільненні має бути розрахована на день ухвалення рішення. Представник відповідача визнав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні. В задоволенні іншої частини вимог просив відмовити, оскільки відповідач зазначив у трудовій книжці [PERSON] причину звільнення яку зазначив позивач - за власним бажанням. Крім того наголосив, що представником позивача не доведено як наявність моральної шкоди так і її розмір. Вмслу3хавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, обіймаючи посаду інженера-гідротехніка. Наказом відповідача № 102-К позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 18 серпня 2014 р. В судовому засіданні не заперечувалось представником відповідача, що Українська державна корпорація по виконанню монтажних і спеціальних будівельних робіт «Укрмонтажспецбуд» має перед [PERSON] заборгованість по виплаті заробітної плати за липень-серпень 2014 р. у розмірі 6 457,42 грн., а також та обставина, що відповідач не провів виплати всіх належних сум позивачу в день звільнення. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Приписами ст. 61 ЦПК України встановлено, що не підлягають доказуванню обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Зважаючи на те, що представником відповідача визнається позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині такого стягнення у сумі 6 457,42 грн. Також, за відсутності спору про розмір виплат, підлягає задоволенню і вимога позивача щодо стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженного Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 року № 100. Середньоденний заробіток [PERSON], як свідчать матеріали справи і не заперечується представником відповідача становить 131,87 грн., таким чином, зважаючи на кількість робочих днів за період з 19.082014 р. по 24.09.2014 р. - 33 робочі дні, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні становить 4351,71 грн. За приписами ч.3 ст.38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору Як свідчать матеріали справи, позивач 18.08.2014 р. звернувся до відповідача з заявою про звільнення з займаної посади за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку із невиконанням роботодавцем вимог законодавства про працю та виплаті вихідної допомоги згідно ст.. 44 КЗпП України в розмірі передбаченому чинним законодавством. В свою чергу, відповідач зазначив у наказі про звільнення, трудовій книжці [PERSON] причину звільнення - за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Враховуючи встановлені обставини, беручі до уваги визнання представником відповідача визнання порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, , суд приходить до висновку, що позивач мала підстави для реалізації передбаченого ч.3 ст.38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Тому внесений до трудової книжки позивача незаконний запис про звільнення позивача з за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, має бути змінений на запис про її звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Звільнення з підстав, передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надавало позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст.44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Зважаючи на встановлені обставини на користь [PERSON] підлягає стягненню вихідна допомога у визначеному законодавством розмірі, який, зважаючи на середній заробіток позивача в 4 000,00 грн., що не оспорювалось сторонами,становить 12 000,00 грн. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Представник позивача зазначає, що порушення відповідачем законних прав спричинили [PERSON] моральні страждання, на відшкодування яких просить стягнути з відповідача суму у розмірі 16 000,00 грн. з розрахунку одного посадового окладу за заборгованість по виплаті заробітної плати, одного окладу за затримку розрахунку при звільненні, одного посадового окладу за неправильне формулювання причини звільнення та одного посадового окладу за невиплату вихідної допомоги. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Доказами, відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Проте в судовому засіданні позивачем не доведено та не надано відповідних доказів, що рішення та дії відповідача суду вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, втрати нормальних життєвих зв'язків, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial