Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, збільшивши вимоги якого просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.02.2013 р., укладений між [PERSON] та відповідачкою, визнати недійсним заповіт укладений [PERSON] від 26.12.2012 р. та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 28.07.2000 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. У 2011 році [PERSON] була визнана інвалідом ІІІ групи загального захворювання. З 2012 року стан здоровя дружини погіршився, та у 2013 року [PERSON] було визнано інвалідом І групи безтерміново. Його дружина [PERSON] погано чула, була визнана інвалідом І групи, не могла самостійно пересуватися, внаслідок хвороби у його дружини були психічні розлади, а відтак, вона не могла розуміти значення та наслідків укладення спірних правочинів. Свідомо вводячи його дружину в оману, [PERSON] таким чином, намагалась, на випадок її смерті, усунути його від спадкування як спадкоємця першої черги. Відтак, вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.02.2013 р., укладений між [PERSON] та відповідачкою та заповіт укладений [PERSON] від 26.12.2012 р. є недійсними, оскільки такі були укладені [PERSON] у такому стані, внаслідок якого вона не могла розуміти значення своїх дій. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом інтересах неповнолітньої [PERSON], у якому просить виселити позивача із квартир № 34 по вул. Сихівська, 1 у м.Львові. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно договору дарування квартири [ADDRESS] від 22.02.2013 р., [PERSON] подарувала спірну квартиру її доньці [PERSON] 27.11.2014 року [PERSON] померла та після її смерті [PERSON] продовжує проживати у вказаній квартирі. Крім того, останній поміняв вхідні замки та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Оскільки, [PERSON] не є членом їхньої сімї, не зареєстрований у спірній квартирі, підстав у ній проживати немає, просить виселити останнього з квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та його представник первісний позов підтримали повністю, дали пояснення аналогічні змісту первісної позовної заяви, додатково пояснили, що усі витрати на лікування [PERSON] позивач ніс самостійно, родичі йому не допомагали. Про існування заповіту йому не було відомо. У 2013 році він був змушений звільнитися з роботи щоб доглядати за дружиною. Остання плутала день та ніч, була дезорієнтована, у неї спостерігались такі прояви як небажання жити. У звязку із хворобою [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому, просять позов задоволити. Зустрічний позов не визнали та пояснили, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 22.02.2013 р., укладений між [PERSON] та відповідачкою та заповіт укладений [PERSON] є недійними, оскільки [PERSON] на момент укладення спірних правочинів не усвідомлювала значення своїх дій. Відтак, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON], а тому, на законних підставах проживає у спірній квартирі. Просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідачка та її представник в судовому засіданні зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту зустрічної позовної заяви, просять таку задоволити. Первісний позов не визнали та пояснили, що 26.12.2012 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті зробила розпорядження яким все своє майно заповіла [PERSON], [INFO] Крім того, 22.02.2013 року [PERSON] та [PERSON], в інтересах [PERSON], 13.01.2005 року було укладено договір дарування спірної квартирі [PERSON] Вказані правочини відповідають вимогам чинного законодавства та реальній волі дарувальника. Під час укладення спірних правочинів [PERSON] розуміла значення своїх дій та могла керувала ними, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №м 137 від 16.03.2016 року. Просять відмовити в задоволенні первісного позову. Третя особа нотаріус [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що спірні правочини були укладений з волі самої [PERSON], при посвідченні спірних правочинів виконала всі передбачені законом дії, нею встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність шляхом безпосереднього спілкування, розяснено суть та наслідки договору дарування, зясовано чи розуміють їх сторони. Вона особисто була знайома із [PERSON] протягом тривалого часу, ще до моменту укладення спірних правочинів. Про укладення таких [PERSON] домовлялась самостійно, телефонувавши до неї особисто. Оскільки будь-яких заборон чи перешкод щодо укладення договору дарування не було встановлено нею посвідчено такий договір. Крім того, [PERSON] заперечувала щодо реєстрації місця проживання [PERSON] у спірній квартирі та повідомляла їй, що для неї принципово, щоб її майно належало родичам. В звязку з наведеним вважає позов безпідставним та просить відмовити у задоволенні такого. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічний позов слід задоволити з наступних підстав. Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. \~ Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. \~ Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.. З огляду на зазначене положення доказуванню в таких спорах підлягають обставини, що свідчать про наявність такого стану особи на момент укладення правочину. Судом встановлено, що 26 грудня 2012 року [PERSON] було укладено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого на випадок свої смерті зробила розпорядження яким все належне їй за законом на день смерті майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла [PERSON], [INFO] [PERSON] копії заповіту вбачається, що нотаріусом особу [PERSON] встановлено та дієздатність перевірено. ( т.1 а.с. 224). 22 лютого 2013 року укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала [PERSON], належну їй квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON]С, зареєстровано в реєстрі за №150. Вказана квартира належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, на підставі довідки № 218 виданої 21 червня 1996 року Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів Житлово-будівельним кооперативом № 203. Із оспорюваного договору вбачається, що особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність перевірено (т. 1 а.с. 55). Із змісту оспорюваного договору (п. 12,13) вбачається, що при його посвідченні нотаріусом розяснено сторонам всі умови укладення договору (ст.ст.717-719, 721,722, 727 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (п.11). Як ствердив в судовому засіданні третя особа, нотаріус який посвідчував оспорюваний договір, текс договору [PERSON] читала самостійно, крім того, вона неодноразово розяснював їй суть такого. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла 27 листопада 2014 року, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-СГ № 372340 (т.1 а.с. 157). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ствердили, що знали [PERSON] тривалий час, вона хворіла та потребувала стороннього догляду, стан її здоров'я був поганий, однак, була цілком адекватною. Із чоловіком [PERSON] у них були нормальні відносини, він її доглядав. Обставини укладення спірних правочинів даним свідкам не відомі. Показання свідка [PERSON], суд до уваги не приймає, оскільки такі ґрунтуюся на припущеннях. Із висновку судово психіатричного-експерта №137 від 16.03.2016 року (т.2 а.с.30-37), вбачається, що на момент складання заповіту 26.12.2012 року та під час укладення договору дарування 22.02.2013 року психічними захворюваннями не страждала, виявляла психічний розлад - органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, однак, могла повною мірою прогнозувати наслідки власних дій, повязаних з складанням заповіту та укладенням договору дарування, вільно та усвідомлено приймала рішення, могла усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними. Наявна в матеріалах справи медична документація [PERSON] містить записи про те, що остання хворіла низкою важких соматичних захворювань, зокрема: артрозо-артрит, хронічна ниркова недостатність, з приводу чого постійно проводились сеанси гемодіалізу. У 2009 році проведено ендопритезування правого колінного суглобу, у 2009 році перенесла холецистектомію. Була визнана інвалідом І А групи загального захворюванням безтерміново ( т.1 а.с. 17), що свідчить про її важкий фізичний стан, однак, не підтверджує наявність такого психічного розладу, який би позбавляв чи обмежував її у здатності усвідомлювати свої дії чи керувати ними. Відтак, судом на підставі поданих сторонами доказів не встановлено обставин, які б свідчили про те, що на момент укладення оспорюваних правочинів [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, всупереч зазначених вимог, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів в підтвердження обставин того, що на час укладення оспорюваних правочинів [PERSON] не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 22.02.2013 р., укладеного між [PERSON] та відповідачкою та заповіту укладеного [PERSON] від 26.12.2012 р. недійсними, оскільки будь-які дані про те, що [PERSON]на момент укладення спірних правочинів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними відсутні, відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є безпідставним та не підлягає до задоволення. Щодо вимоги про визнання права власності на квартиру, то така до задоволення не підлягає, виходячи із того, що відповідно до ч.2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу, оскільки, судом відмовлено у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним, позовна вимога про визнання права власності на квартиру до задоволення не підлягає. Зустрічний позов підлягає до задоволення з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з 2-х житлових кімнат, загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею- 27,6 кв.м. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вказана квартира належить [PERSON] Статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд незалежно від волі інших осіб. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. В силу ст.156 Житлового кодексу, ст.405 Цивільного кодексу України право користування жилим приміщенням члена сімї власника житла повязується з правом власності останнього, відтак, припинення права власності власника житла припиняє право членів його сімї (в т.ч. і колишніх, при відсутності договірних відносин) на користування цим житлом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право на захист його власності від порушень, не пов»язаних із позбавленням володіння. З огляду на викладене, та враховуючи те, що [PERSON] не є членом сімї власника квартири, його місце проживання у спірній квартирі не зареєстровано, відтак, він самовільно займаючи вказане житлове приміщення порушує право власності непонволітньої [PERSON], а тому зустрічний позов слід задоволити та виселити [PERSON] із квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України із [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути 243 грн. 60 коп. сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 225, 317, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved