Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору застави майнових прав на будівлю гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладений 01.10.2007 року між [PERSON] (заставодавцем), [PERSON] (боржником) та [PERSON], (заставодержателем). В обгрунтування позову зазначено, що ТОВ «СПМгруп» є власником будівлі гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 10.01.2013 року Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції, індексний номер витягу 17061. 12 вересня 2014 року позивачеві з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року по справі № 756/17771/13ц, зі змісту якого, позивач дізнався про договір застави майнових прав на вищевказану будівлю гуртожитку, власником якого є ТОВ «СПМгруп», який укладений 01.10.2007 року між [PERSON], як заставодавцем та який помер у вересні 2008 року, [PERSON], як боржником та [PERSON], як заставодержателем. Позивач у справі, як власник будівлі гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], що є предметом оспорюваного договору застави майнових прав від 01.10.2007 року, вважає що даний договір порушує права позивача і є недійсним з наступних підстав. Відповідно до п. 1.1 цього договору сторони визначили, що предметом застави є майнові права на нерухоме майно - літ. «А»,«А1», будівля гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житлова площа - 893,3 кв.м., що розташована на земельній ділянці 4125,0 кв.м. за адресою [ADDRESS], які належать Заставодавцеві на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р. [PERSON], передаючи в заставу [PERSON], відповідачеві у справі, майнові права на будівлю гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS] не був власником будівлі гуртожитку, та відповідно не мав майнових (речових) прав на цю будівлю. Зазначається, що у 2012 році [PERSON], третя особа у справі, звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМгруп» про визнання права власності на будівлю гуртожитку в порядку спадкування. Просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], право власності на будівлю гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житловою площею 893,3 кв.м., розташованої на земельній ділянці площею 4125, 00 кв.м. за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р. про видачу виконавчого листа за рішенням третейського суду. В зв'язку з тим, що [PERSON] не набув право власності на будівлю гуртожитку, Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2012 року по справі № 1109/3227/12 у позові було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19.09.2012 року по справі № 22-ц/1190/2702/12 рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.07.2012р. залишено в силі. При цьому, апеляційна інстанція зазначила, що відповідно до п. 4 ст. 334 ЦК України, право власності виникає з моменту державної реєстрації щодо нерухомого майна, а [PERSON] не зареєстрував комплекс будівель гуртожитку в бюро технічної інвентаризації, тому не набув права власності на спірні будівлі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 грудня 2012 року Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2012 року залишено без змін. Зазначається, що вказаними судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] не набув права власності на будівлю гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житловою площею 893,3 кв.м., розташовану на земельній ділянці площею 4125, 00 кв.м. за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р. про видачу виконавчого листа за рішенням третейського суду, тож за приписами ч.З ст. 61 ЦПК України дані обставини є доведеними . Отже, укладаючи договір застави майнових прав на будівлю гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], [PERSON], не був власником будівлі гуртожитку, не мав речових прав на будівлю, а відтак не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто фактичну здатність здійснювати ті чи інші юридичні дії, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, чим порушив п. 2 ст. 203 ЦК України, що є відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину. До судового засідання представником позивача надано клопотання про розгляд справи без їх участі та підтримку позовних вимог (а. с. 83 ). Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с. а.с. 81,82), поважні причини неявки суду не повідомлено. Згідно ст.169 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Представник позивача згідно заяви не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлено наступні факти. ТОВ «СПМгруп» є власником будівлі гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 10.01.2013 року Реєстраційною службою Кіровоградського міського управління юстиції, індексний номер витягу 1701 (а. с. 7). 12 вересня 2014 року позивачеві з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо про наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року по справі № 756/17771/ІЗц, зі змісту якого, позивач дізнався про договір застави майнових прав на вищевказану будівлю гуртожитку, власником якого є ТОВ «СПМгруп», який укладений 01.10.2007 року між [PERSON], як заставодавцем та який помер у вересні 2008 року, [PERSON], як боржником та [PERSON], як заставодержателем.(а. с. 24-25). Відповідно до п. 1.1 цього договору сторони визначили, що предметом застави є майнові права на нерухоме майно - літ. «А»,«А1», будівля гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житлова площа - 893,3 кв.м., що розташована на земельній ділянці 4125,0 кв.м. за адресою [ADDRESS], які належать Заставодавцеві на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р.(а. с. 41-44). Копія даного рішення суду та копія договору надані суду на вимогу суду Оболонським районним судом м. Києва ( а.с. 38-44). За приписами ч.1 ст. 574 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. За приписами ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.І ст. 576 ЦК України предметом застави може бути будь - яке майно ( зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Відповідно до ст.. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення. [PERSON], передаючи в заставу [PERSON], відповідачеві у справі, майнові права на будівлю гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS] не був власником будівлі гуртожитку, та відповідно не мав майнових (речових) прав на цю будівлю. Даний факт підтверджується наступним. Судом встановлено, що у 2012 році [PERSON], третя особа у справі, звернулася до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПМгруп» про визнання права власності не будівлю гуртожитку в порядку спадкування. Просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом, після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO], право власності на будівлю гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житловою площею 893,3 кв.м., розташованої на земельній ділянці площею 4125, 00 кв.м. за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р. про видачу виконавчого листа за рішенням третейського суду.(а. с. 8-9). В зв'язку з тим, що [PERSON] не набув право власності на будівлю гуртожитку, Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2012 року по справі № 1109/3227/12 у позові було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19.09.2012 року по справі № 22-ц/1190/2702/12 рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.07.2012р. залишено в силі. При цьому, апеляційна інстанція зазначила, що відповідно до п. 4 ст. 334 ЦК України, право власності виникає з моменту державної реєстрації щодо нерухомого майна, а [PERSON] не зареєстрував комплекс будівель гуртожитку в бюро технічної інвентаризації, тому не набув права власності на спірні будівлі.(а. с. 10). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 грудня 2012 року Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2012 року залишено без змін.(а. с. 11). Вказаними судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] не набув права власності будівлю гуртожитку загальною площею 2942 кв.м., в тому числі житловою площею 893,3 кв.м., розташовану на земельній ділянці площею 4125, 00 кв.м. за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення третейського суду від 24.09.2007р. і ухвали Кіровського суду м. Кіровограда від 01.10.2007р. про видачу виконавчого листа за рішенням третейського суду, тож за приписами ч.З ст. 61 ЦПК України дані обставини є доведеними і позивач, в позові, не вдається до їх доказування . Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки позивач у справі, власник будівлі гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], що є предметом оспорюваного договору застави майнових прав від 01.10.2007 року, укладаючи договір застави майнових прав на будівлю гуртожитку, що розташована за адресою: [ADDRESS], [PERSON], не був власником будівлі гуртожитку, не мав речових прав на будівлю, а відтак не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто фактичну здатність здійснювати ті чи інші юридичні дії, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, чим порушив п. 2 ст. 203 ЦК України, що є відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину. Згідно п. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму ВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об'єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 та 191 ЦК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред'являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо). При винесенні рішення , суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідачів в розмірі 243,60 грн. по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: approved