Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 964 008,86 грн. за кредитним договором №б/н від 42.07-07/180 від 20.04.2007 року та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.170-172). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 20.04.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №42.07-07/180, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 78 491 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13%-річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця та кінцевим терміном погашення заборгованості до 19.04.2022 року (а.с.9-12). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст.611 ЦК України разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як передбачено п. 2.4.1 кредитного договору, сплата процентів здійснюється у валюті кредиту не пізніше 10-го числа місяця наступного за тим, в якому нараховані відсотки. Крім того, п.7.3 кредитного договору встановлено, що він діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. В той же час, згідно п.7.4 кредитного договору в разі настання обставин, визначених, зокрема, пунктом 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафи і санкції. Згідно п.4.5 - в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.3.3.8, 3.3.9 (своєчасно та в повному обсязі погашати кредит та нараховані проценти в строки, визначені в графіку), протягом більше ніж 90 днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно позичальник зобов`язується протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню) Таким чином, не встановлюючи в самому договорі строк його дії, сторони передбачили конкретні строки виконання своїх зобов`язань. Так, позивач свої зобов`язання виконав, це не заперечувала і представник відповідача в судовому засіданні, між тим, відповідач умови кредитного договору порушив, оскільки перестав сплачувати кредитні кошти і відсотки за користування ними. Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором останнім днем надходження грошових коштів від відповідача за кредитним договором було 10.02.2009 року. В той же час, як вбачається із заяви про переказ готівки від 09.02.2009 (а.с.74), останній переказ грошових коштів у погашення кредиту був здійснений відповідачем 09.02.2009 року. Згідно п.4.5 кредитного договору відповідач у випадку прострочення чергових платежів був зобов`язаний без додаткової вимоги банку погасити кредит достроково в повному обсязі. Таким чином, вище встановлені судом обставини свідчать про те, що передбачена умовами кредитного договору зміна строку остаточного виконання основного зобов`язання настала. Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання згідно умов кредитного договору, право вимагати у відповідача погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за фактичний час його використання та відповідні штрафні санкції винило у позивача з 09.06.2009 року, тобто саме з цього часу розпочався трирічний перебіг строку позовної давності, в межах якого позивач міг би звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права, який сплив 10.06.2012 року. В той же час, позивач звернувся до суду зі спливом майже 2 років - в травні 2014 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. ч. 2-4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене вище, звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором з пропуском встановленого законом строку, підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Це узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові № 6-169цс14 від 29.10.2014 року, яка, з точки зору ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Представник позивача, не з`явившись до суду, подавши заяву про розгляд справи в його відсутності, будь-яких доказів, які б спростовували твердження представника відповідача в судовому засіданні та надані нею докази, не надав. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача.

Outcome: dismissed