Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого, в якому зазначив, що 20.08.2001 року на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна він придбав однокімнатну квартиру № [ADDRESS], що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.04.1998р. Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою. Вказане підтверджено свідоцтвом про право власності від 27.09.2001р., виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1408. Право власності на квартиру було зареєстроване в установленому законом порядку в ОП ЗМБТІ 03.10.2001 року за № 190. За вказаною адресою були зареєстровані позивач та його сімя. Позивач мав намір поліпшити житлові умови та 15.08.2017 року уклав попередній договір про відчуження квартири. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу з метою підготовки документів для відчуження квартири, він дізнався, що на придбану ним квартиру постановою державного виконавця Ленінського ВДВС б/н 07.11.2000 року на власника [PERSON] був накладений арешт за № 2117871 зареєстрований в реєстрі 23.06.2005р., оскільки [PERSON] вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 18.12.2000 року був засуджений до позбавлення волі з конфіскацією майна. Позивач звернувся до державного виконавця з вимогою про зняття арешту з зазначеної квартири, але йому було відмовлено. Позивач просить суд звільнити квартиру № [ADDRESS] з-під арешту, зобовязати [PERSON] ВДВС Головного територіального управління юстиції винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна квартири № [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи в його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представник відповідача [PERSON] ВДВС Головного територіального управління юстиції у судове засідання не зявився, направив до суду клопотання про розгляд справи в його відсутність. Представники третіх осіб Другої [PERSON] державної нотаріальної контори, Запорізького обласного державного нотаріального архіву направили до суду заяву з проханням слухати справу в їх відсутність. У звязку із неявкою всіх учасників процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа маєправо в порядку,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно із п. 2 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою № 5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження № 14 від 26.12.2003 р. також зазначено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В судовому засіданні встановлено, що 20.08.2001 року на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна [PERSON] придбав однокімнатну квартиру № [ADDRESS], що раніше належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 23.04.1998р. Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою. Вказане підтверджено свідоцтвом про право власності від 27.09.2001р., виданим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 1408. Право власності на квартиру було зареєстроване в установленому законом порядку в ОП ЗМБТІ 03.10.2001 року за № 190 (а.с.4). Позивач мав намір поліпшити житлові умови та 15.08.2017 року уклав попередній договір про відчуження квартири. Однак, звернувшись до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу з метою підготовки документів для відчуження квартири, він дізнався, що на придбану ним квартиру постановою державного виконавця Ленінського ВДВС б/н 07.11.2000 року на власника [PERSON] був накладений арешт за № 2117871 зареєстрований в реєстрі 23.06.2005р. На а.с.31 міститься надана [PERSON] обласним нотаріальним архівом копія постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.11.2000 року складену державним виконавцем Ленінського ВДВС [PERSON] на підставі виконавчого листа № 1-442, виданого 02.08.2000р. Ленінським районним судом м.Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1265,20 грн. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Аналогічні положення містяться і у ст.ст.317, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст. 13 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи те, що на час звернення позивача до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, враховуючи, що у позасудовий порядок зняти арешт не можливо, то право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна. На підставі викладеного та

Outcome: approved