Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що в листопаді 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту, складеного 16.06.2014 її дідусем [PERSON] на користь [PERSON] недійсним, справа № 489/7372/15. 19 березня 2020 року до спільного розгляду з первісним позовом, судом був прийнятий його позов до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] від 16.06.2014, недійсним. Ухвалою суду від 19.03.2020 затверджено мирову угоду по справі № 489/7372/15 та, зокрема, п. 3 мирової угоди, зобов`язано його виплатити [PERSON] грошову компенсацію за частку квартири [ADDRESS] у розмірі 6000,00доларів США. Після виконання ним умов, з дотриманням викладених у п. 3 даної мирової угоди, вищевказана квартира переходить у власність [PERSON] . На виконання умов мирової угоди, він передав [PERSON] грошову компенсацію за частку спірної квартири у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується розпискою. Після чого, він звернувся до реєстраційної служби з метою реєстрації за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, йому було відмовлено з тих підстав, що ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020 про затвердження мирової угоди не дає змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ухвалою суду від 20.01.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що в листопаді 2015\~ року [PERSON] звернулася до суду з\~ позовом до [PERSON] в якому просила визнати недійсним заповіт, складений 16.06.2014 за життя [PERSON] , який помер [INFO] , на користь відповідача та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковим Артемом Михайловичем. 19 березня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно для спільного розгляду з позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка заявляє\~самостійні вимоги\~щодо предмета\~спору [PERSON] , про визнання заповіту недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020, затверджено мирову угоду, укладену 19.03.2020 між позивачем [PERSON] , відповідачем [PERSON] та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] , на наступних умовах: 1. Відповідач [PERSON] відмовляється від свого права на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , спадкування якої здійснюється відповідно до заповіту, складеного 16.06.2014 за життя [PERSON] , який помер [INFO] , на її користь та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковим Артемом Михайловичем, зареєстрованого в реєстрі за № 338, за умови визнання за позивачем [PERSON] та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] права спільної часткової власності на вказану квартиру в рівних частках по 1/2 за кожним. 2. В свою чергу, позивач [PERSON] відмовляється від свого права спільної часткової власності на 1/2 частку однокімнатну квартири [ADDRESS] , на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] за умови отримання від нього грошової компенсації такої частки у розмірі 6000,00 (шість тисяч) доларів США. 3. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] в рахунок відшкодування позивачу [PERSON] вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS] , сплачує 19.03.2020 [PERSON] грошову компенсації у розмірі 6000,00 (шість тисяч) доларів США. 4. Сторони цієї мирової угоди, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились, що з моменту визнання та затвердження цієї мирової угоди судом із закриттям провадження у справі та виконання [PERSON] умов, з дотриманням викладених в пункті 3 даної мирової угоди, однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] . 5. Позивач [PERSON] та третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] у повному обсязі відмовляються від своїх позовних вимог за заявленими позовами у справі № 489/7372/15-ц, що є підставою для закриття провадження у справі. 6. Сторони цієї мирової угоди засвідчують, що після виконання мирової угоди вони не матимуть між собою будь яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо майна, яке є предметом даної мирової угоди та заповіту складеного 16.06.2014 за життя [PERSON] , який помер [INFO] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковим Артемом Михайловичем і зареєстрованого в реєстрі за № 338. 7. Сторони цієї мирової угоди стверджують, що умови мирової угоди не порушують прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб. 8. Сторони домовилися, що судові витрати, понесені ними з розгляду цивільної справи № 489/7372/15-ц, одна одній не відшкодовують. 9. Сторони підтверджують, що викладені умови цієї мирової угоди відповідають їх реальному волевиявленню та інтересам і породжують настання наслідків, зазначених у тексті мирової угоди. Роз`яснити, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Затверджена цією ухвалою мирова угода набирає чинності після набрання ухвалою суду законної сили. Провадження у цивільній справі № 489/7372/15-ц закрито. Ухвала суду набрала законної сили 07.08.2020. 19 березня 2020 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 6000 доларів США за Ѕ частку квартири [ADDRESS] , згідно затвердженої мирової угоди по цивільній справі № 489/7372/15-ц, що підтверджується розпискою від 19.03.2020 (а.с 9). Позивач в своєму позові зазначає, що він звернувся до реєстраційної служби з метою реєстрації за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, йому було відмовлено з тих підстав, що ухвала Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020 про затвердження мирової угоди не дає змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 14.09.2020, [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки подані [PERSON] документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.\~12, ч. 1 та ч. 2 ст.\~13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Частиною 1\~ст. 321 ЦК України, \~гарантовано непорушність права власності та заборону позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Частиною 1\~ст. 386 ЦК України\~встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до\~ст. 392 Цивільного кодексу України\~права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. При цьому, предметом доказування у справах за позовом про визнання права власності, становлять обставини, які підтверджують це право. Тобто, подання відповідного позову про визнання права власності можливе не лише у випадку оспорювання або невизнання такого права іншою особою, а і у випадку наявності претензій у третіх осіб стосовно цього права. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з вимогами\~ст. 182 ЦК України\~та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», право власності та інші речові права на нерухомі речі підлягають обов`язковій державній реєстрації. Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №6-11085св12, викладеній в ухвалі від 11.05.2012 p., рішення про визнання права власності, прийняте в порядку\~ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виникненню на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус об`єкта нерухомості. \~Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. При цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено, що правовими підставами для державної реєстрації є відповідне рішення суду або його скасування. Отже у разі добровільного не проведення реєстрації права власності на власника нерухомого майна, останній не позбавлений права оспорити саме дії або бездіяльність державного реєстратора. Як вбачається з матеріалів справи, державним реєстратором прав на нерухоме майно з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Луканіною М.А., позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки подані [PERSON] документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. При цьому, приймаючи таке рішення державний реєстратор керувався ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. За такого суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права. Положеннями\~статті 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed