Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 27.11.2013 року нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори у Київській області Тищенко Н.В. Усунути від права на спадкування [PERSON] та [PERSON] Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] Після смерті [PERSON] позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини до Березанської міської державної нотаріальної контори Київської області, де йому стало відомо про існування заповіту [PERSON] на користь її сина - відповідача [PERSON] від 27.11.2013 року. Зазначив, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки він був складений [PERSON] в хворобливому стані, при повному контролі зі сторони відповідача [PERSON] та його сина, при не усвідомленні значення своїх дій. Крім того, заповіт був складений не в кабінеті нотаріуса, а в коридорі. Тобто, зазначений заповіт на користь [PERSON] був складений проти справжньої волі [PERSON] із застосуванням до неї психічного та фізичного тиску. З урахуванням викладеного вважає, що заповіт від 27.11.2013 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 231, 1257 ЦК України. Крім того, позивач вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] підлягають усуненню від права на спадкування у зв'язку з тим, що 01.02.2014 року відповідач [PERSON] насильно забрав мати [PERSON] з будинку у м. Березань, а з 12.04.2015 року [PERSON] умисно не привозив її до будинку в м. Березань, щоб остання не мала можливості скласти новий заповіт, від чого у неї сталося два підряд інфаркти міокарда, що призвели до її смерті. Тобто, з 12.04.2015 року [PERSON] зі своїм оточенням свідомо та умисно довів [PERSON] до смерті, щоб вся спадщина після її смерті належала тільки йому одному. Таким чином, позивач вважає, що відповідача повинні бути усунуті від права на спадкування на підставі ч.ч. 2, 5, 6 ст. 1224 ЦК України. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що вони є надуманими та необґрунтованими, у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату та час повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], врахувавши заяву Головного територіального управління юстиції у Київській області, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, [PERSON] - мати сторін, померла [INFO]. Після її смерті відкрилась спадщина. З матеріалів спадкової справи, заведеної Березанською міською державною нотаріальної конторою Київської області щодо майна [PERSON], яка померла [INFO], вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулись позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Як пояснив в судовому засіданні позивач, після звернення до нотаріальної контори йому стало відомо про існування заповіту [PERSON] на користь її сина - відповідача [PERSON] від 27.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н.В. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки він був складений [PERSON] на користь [PERSON] проти справжньої її волі із застосуванням до неї психічного та фізичного тиску зі сторони спадкоємця - відповідача. Також, позивач посилався на те, що при складанні заповіту [PERSON] знаходилась у хворобливому стані, та тиск на неї зі сторони відповідача [PERSON] спричинив не усвідомлення нею своїх дій при складанні заповіту. На підставі ч.ч. 1, 2 ст. 231, 1257 ЦК України позивач просив визнати недійсним заповіт складений [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений 27.11.2013 року нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори у Київській області Тищенко Н.В., на що слід зазначити наступне. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнана судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно ч. 1, 2 ст. 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Встановлено, що 27.11.2013 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н.В. було посвідчено заповіт складений [PERSON] на ім'я відповідача [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2197. Відповідно до Глави 1 ч. 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, нотаріальні дії вчиняються у приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Відповідно до зазначеного Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Нотаріус при посвідченні заповіту зобов'язаний роз'яснити заповідачу зміст статті 1241 Цивільного кодексу України про право на обов'язкову частку у спадщині та зміст статті 1307 Цивільного кодексу України щодо нікчемності заповіту на майно, яке є предметом спадкового договору. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Встановлено, що при посвідченні даного заповіту державним нотаріусом було додержано всіх норм та умов законодавства про нотаріат, а саме: перевірено дієздатність заповідача, з'ясовано волевиявлення та складено заповіт з її слів, з роз'ясненням трактування відповідних статтей ЦК України. Заповідач власноручно підписала заповіт у нотаріуса та прочитала його у голос, про що і зазначено в самому заповіті. Зважаючи на те, що юридичних підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у державного нотаріуса Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н.В. не було - 27.11.2013 року нотаріусом було посвідчено заповіт [PERSON], відповідно до якого вона заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складало і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом матиме право, відповідачу [PERSON] Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що заповіт був посвідчений відповідно до ст. 1248 ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, згідно яких заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складання заповіту та підписаний особисто заповідачем та прочитаний вголос. Крім того, відповідно до вказаного Порядку, нотаріус перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства. Посвідчуючи даний заповіт від 27.11.2013 року, нотаріус діяла відповідно до вимог чинного законодавства, а тому посилання позивача на те, що заповіт був складений не в кабінеті нотаріуса, а в коридорі з порушенням норм чинного законодавства судом не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами спадкової справи. В судовому засіданні позивач зазначив, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, оскільки посвідчення заповіту відбувалось із застосуванням до неї психічного та фізичного тиску зі сторони спадкоємця - відповідача. Крім того, спадкодавець на дату складання заповіту знаходилась у хворобливому стані, внаслідок чого вона не могла усвідомлювати своїх дій при складання заповіту. Відповідно до абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до п.16 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм параграфа 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами на наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст.1257 ЦК. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною першою статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У матеріалах справи відсутні докази вчинення фізичного та психічного насильства по відношенню до [PERSON] під час складення нею заповіту, Обставини, на які посилається позивач є лише його суб'єктивними домислами, оскільки при складанні заповіту він присутнім не був, обставини за яких посвідчувався заповіт йому також невідомі. Твердження позивача про те, що спадкодавець [PERSON] при складанні заповіту знаходилась у хворобливому фізичному стані, про що відомо нотаріусу і вона може це підтвердити, також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки з відповіді Березанської міської державної нотаріальної контори від 26.01.2016 року вбачається, що заповіт від імені [PERSON] був посвідчений 27.11.2013 року в приміщенні контори з дотриманням вимог чинного законодавства. За таких обставин, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним заповіту, посвідченого 27.11.2013 року державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори під впливом фізичного або психічного насильства. Крім того, відповідно до абз.2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. В ході розгляду справи, позивачу судом роз'яснювались права передбачені ст. ст. 27, 30 ЦПК України, якими він не скористався. Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Позивач не скористався своїм правом та будь-яких клопотань про призначення судової експертизи не заявляв. В судовому засіданні позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності фізичних вад [PERSON] в зв'язку з якими вона не могла прочитати заповіт особисто, підписати його та не усвідомлювати значення своїх дій. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності у межах позовних вимог, суд вважає, що позивач не довів, що [PERSON] під час складання заповіту не розуміла значення свої дій та не могла ним керувати, а також не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Отже, заповіт від 27.11.2013 року, посвідчений державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори у Київській області відповідає вимогам ст.203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі, правочин вчинений у формі, встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, складений [PERSON] при повному усвідомленні значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення. Зазначене підтверджується копіями документів щодо посвідчення заповіту від імені [PERSON], померлої [INFO] та копіями аркушів від 27.11.2013 року із Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2013 рік, направленими Березанською міською державною нотаріальною конторою в Київській області. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача та визнання заповіту від 27.11.2013 року недійсним з наведених позивачем підстав, оскільки наведені ним обставини для визнання вказаного заповіту недійсним є лише припущенням, не підтверджуються жодними доказами у розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України щодо складання заповіту проти справжньої волі заповідача [PERSON] внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача або іншої особи та не усвідомлення заповідачем своїх дій, що виключає можливість задоволення позову в частині визнання такого правочину недійсним згідно ст.ст.203, 231 ЦК України. Позивач також просив усунути від права на спадкування відповідачів [PERSON] та [PERSON] Як на підставу своїх вимог посилався на те, що 01.02.2014 року відповідач [PERSON] насильно забрав мати [PERSON] з будинку у м. Березань, а з 12.04.2015 року [PERSON] умисно не привозив її до зазначеного будинку, щоб остання не мала можливості скласти новий заповіт, від чого у неї сталося два підряд інфаркти міокарда, що призвели до її смерті. Тобто, з 12.04.2015 року [PERSON] зі своїм оточенням свідомо та умисно довів [PERSON] до смерті, щоб вся спадщина після її смерті належала тільки йому одному. Таким чином, позивач вважає, що відповідача повинні бути усунуті від права на спадкування на підставі ч.ч. 2, 5, 6 ст. 1224 ЦК України. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Вимоги ст.1224 ЦК України передбачають перелік законодавчо визначених умов, за яких відбувається усунення від права на спадкування, а саме: Не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду. Якщо шлюб визнаний недійсним після смерті одного з подружжя, то за другим із подружжя, який його пережив і не знав та не міг знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, суд може визнати право на спадкування частки того з подружжя, хто помер, у майні, яке було набуте ними за час цього шлюбу. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Проте, позивачем а ні в позовній заяві, а ні в поясненнях, наданих під час розгляду справи по суті, ні у відповідях на питання суду, не було зазначено жодної із вищевказаних підстав, які дають змогу усунути відповідачів від права на спадкування відповідно до норм чинного законодавства. Вказані в позовній заяві підстави для усунення відповідача від права на спадкування: погане ставлення до спадкодавця, здійснення психологічного тиску до спадкодавця та інше, не ґрунтуються на вищевказаних вимогах законодавства і не підтверджені жодним належним і допустимим, в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, доказами. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши представлені сторонами докази, суд приходить до висновку про надуманість тверджень позивача про наявність підстав для визнання недійсним заповіту від 27.11.2013 року та усунення відповідачів від права на спадкування і не знаходить підстав для задоволення позову, оскільки судом не встановлено при розгляді справи вини відповідача і таких доказів не надав суду і сам позивач.

Outcome: dismissed