Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області про зняття арешту з нерухомого майна, який неодноразово уточнював (а.с. 16-17, 30-31), посилаючись на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Отримавши Витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, він дізнався, що на належну йому квартиру старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ накладено арешт, у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 2-5440, виданого 19 квітня 2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з нього боргу на користь Військової частини [NUMBER] у сумі 6147,42 грн. Так, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2005 року з Військової частини [NUMBER] на його користь стягнуто заборгованість по виплаті щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України у розмірі 6147,42 грн. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2010 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2005 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким у його задоволенні позову було відмовлено. 07 вересня 2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за заявою командира Військової частини [NUMBER] винесено ухвалу про поворот виконання рішення, яким з нього на користь Військової частини [NUMBER] стягнуто борг у сумі 6147,42 грн. На підставі ухвали суду від 07 вересня 2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя 19 квітня 2012 року видано виконавчий лист, в рамках виконання якого виконавчою службою і накладено арешт на належне йому нерухоме майно. 12 травня 2016 року він подав апеляційну скаргу на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2010 року, яку ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року було задоволено, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2010 року скасовано. Таким чином, на даний час на належне йому майно арешт накладений безпідставно, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з вказаним позовом.\~\~ У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду подав заяву (а.с. 46), у якій просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 23, 29, 36, 39), про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заперечень проти позову чи клопотань на адресу суду не надав. У зв`язку із чим, причина неявки відповідача визнана судом неповажною. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки відповідача, повідомленого про дату судового засідання, тобто незалежно від поважності причин його неявки, навіть якщо вони є поважними, суд на підставі наявних у справі доказів вирішує справу. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача Вознесенівського відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області.\~ Згідно з вимогами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.\~\~ Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А за ч. ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння.\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. З матеріалів справи вбачається, що\~ позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданому 24 лютого 2016 року Вільнянською міською радою, належить право власності на квартиру [ADDRESS] . Право власності за позивачем на цю квартиру зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією Інформаційної довідки № 54346922 від 01 березня 2016 року (а.с. 5-6). При реєстрації права власності позивачу стало відомо про наявність арешту на нерухоме майно, яке було накладено постановою старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 20 серпня 2012 року, серія та номер: 33822980, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, реєстраційний номер обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - 12892004 від 20 серпня 2012 року (а.с. 5 оборот). Арешт майна боржника був накладений у зв`язку з виконанням виконавчого листа № 2-5440/2005, виданого 19 квітня 2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] боргу на користь Військової частини [NUMBER] у сумі 6147,42 грн. Так, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2005 року з Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по виплаті щомісячної надбавки за безперервну військову службу в Збройних Силах України у розмірі 6147,42 грн. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2010 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2005 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. 07 вересня 2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за заявою командира Військової частини [NUMBER] винесено ухвалу про поворот виконання рішення, яким з [PERSON] на користь Військової частини [NUMBER] стягнуто борг у сумі 6147,42 грн. На підставі ухвали суду від 07 вересня 2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя 19 квітня 2012 року видано виконавчий лист, в рамках виконання якого виконавчою службою і накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно. 12 травня 2016 року позивач подав апеляційну скаргу на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2010 року, яку ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року було задоволено, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2010 року скасовано (а.с. 7). Листом від 02 вересня 2016 року за № К-1165/03.16/09.41 УДВС ГТУЮ у Запорізькій області повідомило позивача, що виконавче провадження, відкрите 13 серпня 2012 року на підставі виконавчого листа № 2-5440/2005, виданого 19 квітня 2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] боргу на користь Військової частини [NUMBER] у сумі 6147,42 грн., на підставі постанови державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ від 04 квітня 2013 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надісланням документів виконавчого провадження для виконання за належністю надіслано за місцем проживання боржника до Жовтневого ВДВС ЗМУЮ. Однак, за повідомленням Олександрійського (Жовтневого) відділу ДВС міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області зазначені документи до відділу не надходили, тобто виконавчий документ був втрачений при пересилці. За нормами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1).\~ Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ч. 2). За змістом ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову (ч. 4 ст. 59). У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (ч. 5). З огляду на викладене, враховуючи, що матеріалами справи підтверджено факт того, що виконавче провадження є завершеним, а матеріали втрачені, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про зняття арешту, заборони на відчуження нерухомого майна та скасування в Єдиному реєстрі арешту нерухомого майна є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд присуджує до стягнення з Державного бюджету України (за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) на користь позивача документально підтверджених судових витрат зі сплати судового збору (а.с. 15). Вирішуючи вимоги позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу суд виходить з такого. Так, пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Процесуальне становище особи, яка надає правову допомогу, її права і порядок вступу у процес визначені ст. 56 ЦПК України. Зазначені особи відносяться до інших учасників процесу. Згідно зі ст. 84 ЦПК України, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних справ, зокрема, статтею 1 (в редакції Закону від 06 грудня 2016 року, чинній з 01 січня 2017 року) зазначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно ж зі ст. 1 цього Закону (в редакції від 20 грудня 2011 року, чинній з 01 січня 2012 року), розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», встановлено, що у 2016 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень. А ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на 01 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600 гривень.\~ При цьому необхідно враховувати, що правова допомога надається не тільки в судовому засіданні, а й пов`язана зі складанням позовної заяви, наданням усних консультацій, ознайомленням з матеріалами справи, проведенням необхідних розрахунків тощо. При обчисленні розміру компенсації необхідно врахувати всі витрати, які перебувають у причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі. Ці дії повинні бути необхідними для надання правової допомоги, а розрахована сума має бути справедливою. Виходячи з аналізу ст.ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), документи, що підтверджують кількість годин участі особи, яка надавала правову допомогу. При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. На обґрунтування понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 01 листопада 2016 року (а.с. 25), а також копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 26). Однак, враховуючи, що позивачем не конкретизовано розмір витрат на правову допомогу та не проведено відповідний розрахунок, не надано належних доказів того, скільки часу надавалась правова допомога, не надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, вимоги позивача у цій частині суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial