Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , є споживачем теплової енергії. У зв`язку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з 01.05.2015 року по 01.10.2019 року має заборгованість в сумі 10819,71 грн., у добровільному порядку заборгованість не погашає. З метою захисту своїх інтересів позивач звертався до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена, однак ухвалою суду від 07.06.2019 року за заявою відповідача судовий наказ №264/781/19 від 04.03.2019 року було скасовано. Крім основного боргу відповідачі мають сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов`язання, яка складає 1251,56 грн., та 3 % річних, які складають 477,89 грн.. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за теплопостачання у сумі 10819,71 грн., суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов`язання, яка складає 1251,56 грн., 3 % річних, які складають 477,89 грн. та судові витрати. Представник позивача до суду не з`явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачка до суду не з`явилась, надала заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала. Також просила відстрочити виконання рішення суду на максимальний строк посилаючись на важке матеріальне становище. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відповідачка є квартиронаймачем (ордер про приватизацію), зареєстрована в квартирі [ADDRESS] та є користувачем з постачання теплоенергії. Відповідно до довідки відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] , [INFO] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 03.03.1995 року. З поданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачка має заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.05.2015 року по 01.10.2019 рік в сумі 10819,71 грн.. До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачі мають перед позивачем зобов`язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачами отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов`язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов`язку щодо оплати за надані їм послуги. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідачів відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з 01.05.2015 року по 01.10.2019 року, у зв`язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вартості наданих послуг в сумі 10819,71 грн. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов`язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов`язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем є зобов`язальними (договірними), грошовими зобов`язаннями, в яких, серед інших прав та обов`язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов`язок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов`язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов`язанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суму інфляційних втрат яка складає 1251,56 грн., та 3 % річних, які складають 477,89 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних додається). Разом з тим, відповідно до положень ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Статтею 435 ЦПК України, передбачено, що за заявою сторони суд, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору, тяжке захворювання фізичної особи її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення. З доданих до матеріалів справи документів вбачається, що [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи з 16.02.2018 року безстроково, має скрутне матеріальне становище, з 2012 року постійно проходить лікування, діагноз: хронічний непреривно рецидивний панкреатит, активна фаза, больова форма у стадії загострення, секреторною недостатністю, спайкова хвороба черевної порожнини, дивертикульоз сігмовідної кишки, стан після оперативних втручань на фоні черевної порожнини (01.07.2012 р. - лапаротомія, трансверзостомія в правому підребер`ї, дренування черевної порожнини з приводу гострого дивертикули та, сигмо видної кишки з мікроперфорацією, дифузного гнійного перитоніту, 10.08.2012 року проведена лівобічна гемікомікоколонектомія, спленектомія, дренування черевної порожнини з приводу товстого кишкового свища, 15.08.2012 року релапаротомія, ілеостомія, ревізія і дренування черевної порожнини з приводу гострого перитоніту, 21.12.2012 року відновлення кишкової непрохідності, 02.10.2014 року лапаротомія, вісцероліз, поділ анатомічних компонентів передньої черевної стінки), дізбіоз кишечника, загострення хронічного калькульозного холециститу, вузловий зоб, кардіосклероз, хронічна ішемічна хвороба серця. З огляду на викладене, суд враховує важке матеріальне становище відповідачки, її тяжке захворювання яке вимагає значних затрат на лікування та доходить висновку про відстрочку виконання рішення суду строком на 12 місяців. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. Разом з тим, відповідно до довідки МСЕК відповідачка [PERSON] є особою з інвалідністю другої групи з 16.02.2018 року безстроково. Згідно з п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (п.35 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).

Outcome: approved