Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про захист прав споживача та стягнення пені, в якому, з урахуванням уточнень до позовної заяви від 02.04.2018, просить суд, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», стягнути з відповідача на свою користь пеню за період з 29.11.2016 по 01.04.2018 у розмірі 15436974,59 грн. Свої вимоги обґрунтовував наступним. 10.02.2014 між сторонами був укладений договір № SAMОNWFD0070073984000, за умовами якого позивач передав відповідачу депозитний вклад в розмірі 40000,00 доларів США під 8% річних строком до 10.05.2014. 12.02.2014 позивач звернувся до банку з вимогою про дострокове розірвання договору та повернення грошових коштів, однак такі вимоги позивача у добровільному порядку виконані не були. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2015, задоволено частково позов [PERSON] про повернення депозитних коштів, стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 40015,00 доларів США, що станом на 26.03.2015 еквівалентно 942753,40 грн. На час звернення до суду вказане рішення банк не виконав, грошові кошти позивачу не повернув. Такі обставини, на думку позивача, є підставою для застосування до відповідача правових наслідків, передбачених ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача». Позивач та його представники [PERSON] та [PERSON] у суді позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у суді проти позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав для його задоволення, оскільки положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Крім того, представник відповідача заявив про сплив спеціальної позовної давності, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.03.2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06.2015, частково задоволено позов [PERSON] про повернення грошових коштів, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь грошові кошти у розмірі 40015,00 доларів США, що станом на 26.03.2015 становить 942753,40 грн. Даним судовим рішенням встановлено, що 10.02.2014 між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMОNWFD0070073984000, за умовами якого позивач передав відповідачу депозитний вклад в розмірі 40000,00 доларів США під 8% річних строком на 366 днів до 10.05.2014 включно. 12 лютого 2014 року позивач звернувся до ПАТ «КБ «Приватбанк» з вимогою про розірвання договору та повернення грошових коштів, однак такі задоволені не були. В подальшому, у зв'язку із невиконанням ПАТ «КБ «Приватбанк» вищевказаного судового рішення, [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача, в якому просив стягнути з відповідача пеню за період прострочення виконання зобов'язань з 28.11.2015 по 28.11.2016. За результатами розгляду справи 07.03.2017 Шевченківським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким стягнуто з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] пеню в розмірі 11265360,00 грн. З судового рішення вбачається, що пеня у такому розмірі нарахована за період з 28.11.2015 по 28.11.2016, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України, якими встановлюється позовна давність в один рік до вимог про стягнення неустойки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 частково задоволено апеляційну скаргу АТ «КБ «Приватбанк», заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2017 змінено, зменшено розмір пені, яка підлягає стягненню з АТ «КБ «Приватбанк» до 1040167,00 грн., у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки розмір пені, яку просив стягнути позивач, значно перевищує розмір основної заборгованості, суд застосував положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив її до розміру основної заборгованості, а саме до 40000,00 доларів США. Ухвалою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.10.2018 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2017 у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017 залишено без змін. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Частиною другою статті 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Отже, доводи представника відповідача, що положення частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд вважає безпідставними. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України). Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, яка обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. За правилами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи представником відповідача було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Так, як вбачається з матеріалів справи, про порушення своїх прав позивач дізнався у лютому 2014 року (з дня пред'явлення вимоги про повернення грошових коштів), а з даним позовом до суду звернувся у листопаді 2016 року. Судом встановлено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, з відповідача уже стягнуто пеню за період з 28.11.2015 по 28.11.2016, тобто за рік, що передував його зверненню до суду та з в межах річного строку позовної давності, який визначений ст. 258 ЦК України для вимог щодо стягненню неустойки. З огляду на викладене, відсутні підстави для стягнення з відповідача пені за період з 29.11.2016 по 01.04.2018 у розмірі 15436974,59 грн., а тому у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, суд зазначає, що станом на дату ухвалення даного рішення, відповідач виконав свої договірні зобов'язання, повернув позивачу грошові кошти, про що свідчить виписка банку та не заперечувалось позивачем. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2017, зміненим в частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2017, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто на користь позивача пеню за неналежне виконання зобов'язання у розмірі 1040167,00 грн., що відповідає розміру основної заборгованості. Такі обставини, на думку суду, є достатнім способом захисту порушеного права позивача як споживача фінансових послуг. З викладеного,

Outcome: dismissed