Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. В позові зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 26 серпня 1992 року по 24 грудня 2010 року, працюючи майстром зміни. Наказом № 353 від 24.12.2010 року звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати, яку позивач не отримав при звільненні, на час звільнення обчислювалась сумою в 15614 грн. 65 коп., що позивачу присуджено на підставі наказу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08. 02.2011 року. Фактично зазначена сума була перерахована на картковий рахунок позивача лише 26 березня 2016 року. Оскільки відповідач у порушення ст. 116 КЗпП України в день звільнення належні позивачеві суми не виплатив, а в силу ст. 117 КЗпП України в разі невчасної виплати належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган зобов'язані сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача на свою користь заробіток за період з 24 грудня 2011 року по день фактичного розрахунку, тобто по 26 березня 2016 року, у сумі 119930 грн. 58 коп. з розрахунку 91 грн. 62 коп. денного заробітку за 1309 днів прострочення розрахунку. В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про час та місце вирішення справи, не з'явився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність, задоволення позову, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить заперечення проти позову, звернулася представник відповідача. За вказаних обставин у відповідності до ст. ст. 158,169 ЦПК України суд вважає за можливе вирішувати справу без участі сторін і їхніх представників, на підставі наданих ними фактичних даних про взаємні права та правовідносини. Письмові заперечення відповідача містять доводи про те, що отриманий позивачем судовий наказ знаходиться на виконання у підрозділі державної виконавчої служби, яка в силу закону здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішень у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом, тому відповідач не може нести відповідальність згідно із статтею 117 КЗпП України за неефективні дії державного виконавця. Крім зазначених мотивів, представник посилається на зміст ст. 47 КЗпП України, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки позивач відповідну вимогу не пред'являв, підприємство не несе відповідальності за непроведення розрахунку, що сталося не з вини суб'єкта господарювання. Що стосується відсутності вини роботодавця, представник відповідача повідомляє, що цей суб'єкт господарювання є державним підприємством, але самостійним у своїй господарській діяльності, повністю позбавленим будь-якого зовнішнього фінансування, включаючи державне. Відповідач не міг розрахуватися з боргами по заробітній платі, оскільки на підставі наказу Фонду державного майна від 01.10.2007 року відносно нього розпочата процедура приватизації, яка в подальшому не відбулася, проте підприємство в силу законодавства про приватизацію державного майна було обмежено в можливостях погашення будь-якої заборгованості. До наведених причин несвоєчасного розрахунку з позивачем, які є поважними, відноситься і процедура банкрутства ДП «Кремнійполімер», яка порушена ухвалою господарського суду Запорізької області в 2009 році. Через наведені обставини заробітна плата на підприємстві з кінця 2008 року по 2015 рік виплачувалася не у повному обсязі не з вини роботодавця. Крім наведених міркувань, представник зазначила, що кількість днів затримки розрахунку обчислена позивачем невірно, а обрахована відповідно до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, сумарна кількість днів затримки становить 1260. У зв'язку з наведеними підставами просить про відмову у задоволенні позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 26 серпня 1992 року по 24 грудня 2010 року, працюючи майстром зміни. Наказом № 353 від 24.12.2010 року звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Заборгованість підприємства по виплаті заробітної плати, яку позивач не отримав при звільненні, на час звільнення обчислювалась сумою в 15614 грн. 65 коп., яку позивачу присуджено на підставі наказу судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08.-02.2011 року. (а. с. 5-7). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а згідно із ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В силу частини другої ст. 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Виходячи з наведених положень законодавства про працю і роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України позивачеві належить присудити всю суму заборгованості з моменту звільнення по день фактичного розрахунку, оскільки при вирішенні Заводським районним судом м. Запоріжжя його заяви про видачу судового наказу стягнуто всю суму, належну позивачеві, цей наказ набув законної сили і звернутий до виконання, що означає відсутність спору про розмір належних позивачеві сум. У зв'язку з викладеним суд погоджується з твердженнями позивача щодо періоду, за який належить провести стягнення, а посилання представника на необхідність керуватися міркуваннями співмірності, враховувати розмір спірної суми, істотність цієї частки в порівнянні з середнім заробітком, знаходить неспроможними, оскільки, як випливає з наведеного роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду, зазначені обставини слід враховувати при наявності спору про розмір заборгованості і часткового задоволення позову про стягнення цієї заборгованості. Недостатність грошових коштів, на які посилається представник відповідача, не підкріплюючи ці твердження всупереч вимог закону належними і допустимими фактичними даними, як зазначено в постанові Пленуму, не виключає відповідальності роботодавця. Разом з тим суд не може повністю погодитися з розрахунком, наведеним позивачем, і стягнути на його користь усю зазначену ним суму, виходячи з такого. В силу п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна кількість робочих днів розраховується діленням на два сумарної кількості робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Яке випливає з доданої до заперечень довідки від 06.10.2016 року, середньомісячне число робочих днів позивача, обчислене у відповідності до вимог закону, становить 20 днів (а. с. 38). Таким чином, кількість днів затримки проведення розрахунку обчислюється 1260 днями, а розмір суми компенсації - 115441 грн. 20 коп. (1260 днів х 91 грн. 62 коп. середньоденного заробітку).

Outcome: partial