Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що сторони уклали договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти для придбання майна, без встановлення дати повернення позики. В подальшому позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення позики, яка відповідачем залишена поза уваго, у зв'язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Відповідач надав відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що розписка, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики, не підтверджує укладення такого договору, оскільки в останній відсутні істотні умови такого договору і не підтверджує укладення такого договору. Зокрема надана позивачем розписка не підтверджує факту передання грошей та обов'язок відповідача повернути кошти. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав зазначених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, пояснив, що на час складення розписки, сторони мали намір займатися спільною господарською діяльністю. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії розписки від 08.04.2011 відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 51870 грн. для купівлі швейної машини /а.с. 4/. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 30.05.2018 позивач направив письмову вимогу відповідачу про повернення грошових коштів, яка 04.05.2018 була отримана останнім /а.с. 12, 13/ Відповіді на вимогу відповідач не надав та кошти не повернув, у зв'язку з чим, суд вважає, що отримана відповідачем грошова сума підлягає стягненню. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та представника останнього про те, що розписка не підтверджує факту передачі грошових коштів, оскільки із змісту самої розписки, яку відповідач склав особисто, останній зазначив що кошти ним отримані. Крім того, розписка це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Що стосується не зазначення у розписці обов'язку повернення грошових коштів, що на думку відповідача призводить до втрати ним юридичного значення як договору позики, суд вважає, що наявність між сторонами відповідних правовідносин, міг би спростувати факт наявності інших правовідносин, якщо б відповідач згідно ст. 81, 82 ЦПК України, надав суду докази на підтвердження доводів, про наміри спільної господарської діяльності сторін та придбання майна саме з цією метою в спільних інтересах, проти чого заперечував представник позивача, або якщо б такі мотиви отримання коштів були б прямо зазначені у складеній розписці. Враховуючи те, що відповідач відповідних доказів не надав, суд вважає такі доводи неспроможними.Крім того, представник відповідача не зазначив про те, чи було придбано відповідне майно і подальше спрямовування отриманих відповідачем від позивача коштів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved