Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 07 серпня 2011 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит, а відповідач [PERSON] взяв зобов`язання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобов`язання не виконав. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 137297,35 грн., з яких 4167,20 грн. - заборгованість за простроченим кредитом, 133130,15 грн. заборгованість за відсотками. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні суду не подавалися. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав. Інші заяви та клопотання від сторін не надходили. В судове засідання представник позивача не з`явився. В матеріалах справи наявне його клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Враховуючи наявність достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача, що в засідання не з`явились. Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07 серпня 2011 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети - заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку та довідки про умови кредитування з використання картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с.27, 28). За умовами зазначеного договору сторонами визначена процентна ставка за користування кредитом - 2,5% на місяць. За договором позивачем відповідачу видано картку № [NUMBER] , строк дії якої - до травня 2015 року, що підтверджується довідкою КБ «ПриватБанк» (а.с.26). В подальшому картка відповідачу не перевипускалась. Кредитні кошти позивачем відповідачу надані у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Таким чином судом встановлено, що термін дії зазначеного кредитного договору до 31 травня 2015 року. Після укладення договору банком кредитний ліміт позивачу визначений у розмірі 300 грн. та одразу ж збільшений до 4200 грн. Після цього 16 січня 2020 року - визначений у розмірі 0,00 грн., що підтверджується даними довідки КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с.25). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. На цю обставину звернула увагу Велика палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» сторонами погоджена процентна ставка за користування кредитними коштами у розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості, що дорівнює 30% річних (а.с.28). Проте можливість зміни процентної ставки банком в односторонньому порядку умовами підписаного сторонами кредитного договору не передбачена. Тому при розгляді справи суд виходить з розміру процентної ставки за договором - 30% річних. При цьому суд не бере до уваги посилання банку на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, що розміщений на сайті: https://privatbank.ua/terms/, та який передбачає можливість самостійної зміни процентної ставки банком, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, що дозволяли банку змінювати процентну ставку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві та довідці про умови кредитування домовленості сторін про зміну банком розміру відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначає про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, з яких би вбачалось, що даним кредитним договором передбачено можливість зміни банком в односторонньому порядку процентної ставки з 30% річних, що передбачено умовами договору, на іншу. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 07.08.2011, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 30.04.2020 (а.с.7-12), відповідач активно користувався кредитною картою, отримував кредитні кошти та здійснював їх повернення. Станом на 31 травня 2015 року - останній день дії картки, виданої банком відповідачу за кредитним договором №б/н від 07 серпня 2011 року, заборгованість [PERSON] за тілом кредиту становить 4167,20 грн. Відсотки на зазначену дату банк обраховує у розмірі 1045,29 грн., що не відповідає умовам кредитного договору. Так, станом на 31 березня 2015 року розмір нарахованих позивачу відсотків становив 231,20 грн. Але при цьому за період з 01 вересня 2014 року по 312 березня 2015 року відсотки обраховувались за процентною ставкою 34,8% річних, що на 108,48 грн. більше, ніж за передбаченою договором ставкою 30% річних. Тому нараховані позивачем відповідачу проценти станом на 31 березня 2015 року підлягають приведенню до умов договору шляхом зменшення на суму безпідставного збільшення відсотків, тобто на 108,48 грн.: 231,20 грн. - 108,48 грн. = 122,72 грн. - проценти станом на 31 березня 2015 року. За період з 01 квітня по 31 травня 2015 року (61 календарний день) проценти банком також безпідставно обраховані зі збільшеної процентної ставки 43,2%. Відповідно до умов кредитного договору відсотки за вказаний період, виходячи з процентної ставки 30% річних, становлять: 4167,20 грн. / 100 х 30 / 365 х 61 = 208,93 грн. Таким чином розмір відсотків за договором станом на 31 травня 2015 року становить: 122,72 грн. + 208,93 грн. = 331,65 грн. Питання щодо наявності підстав для нарахування відсотків після закінчення строку дії кредитного договору вже неодноразово розглядалося Верховним Судом. Зокрема у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 5017/1987/2012, провадження № 12-289гс18 Велика палата Верховного Суду зазначила, що правові висновки щодо застосування відповідної норми права вже викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 і від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17. Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, нарахування позивачем відповідачу [PERSON] відсотків після 31 травня 2015 року договором не передбачено та є безпідставним. Вимог щодо стягнення відсотків згідно ст.625 ЦК України банк не заявляв. Таким чином, станом на 31 травня 2015 року розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становив: 4167,20 грн. (тіло кредиту) + 331,65 грн. (відсотки) = 4498,85 грн. Після 31 травня 2015 року [PERSON] кредитні кошти не отримував та частково погасив заборгованість, сплативши банку кошти в загальній сумі 1803,18 грн. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором від 07 серпня 2011 року становить: 4498,85 грн. - 1803,18 грн. = 2695,67 грн. На підставі викладеного суд вважає за необхідне частково задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по одержаному кредиту 2695,67 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених відносно них позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги, що позов задоволено на 2%, тому судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 42,04 грн. Всього з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2737,71 грн.

Outcome: partial