Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що 18 лютого 1966 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на імя [PERSON] було видано ордер на вселення в квартиру [ADDRESS]. На даний час квартира не приватизована, а тому належить до державного житлового фонду. 14 січня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до довідки №2130 від 30.08.2015 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON] та [PERSON], відповідач по справі, які є онуками померлої [PERSON] Відповідач по справі [PERSON], з 2008 року в квартирі не проживає, не користується нею, не несе витрати на її утримання. Оскільки відповідач не проживає в квартирі, не утримує її, позивач просив суд визнати відповідача [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирою №18 буд. №15 по вул. Універсальній у м.Дніпропетровську. В судове засідання представник позивача не зявилася, про слухання справи повідомлена належним чином, надавши суду заяву про слухання справи у її відсутність, на задоволення позову наполягала. Відповідач у судове засідання не зявилася, про місце, дату та час судового розгляду справи була сповіщена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, не надавала заяви про розгляд справи за її відсутності, не скористалась правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі на підставі рішення профкому та адміністрації ВРЗ ім. С.М.Кірова від 18 лютого 1966 року, [PERSON] була надана в користування квартира [ADDRESS]. 14 січня 2013 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 90. Відповідно до довідки «КП Жилсервіс-9» ДМР від 20.08.2015 в квартирі [ADDRESS] на теперішній час зареєстровані наступні особи: позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON]. Разом з тим, в квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не мешкає 2008 року без поважних причин, особистих речей в ній не має, оплату комунальних послуг не здійснює. Дані обставини підтверджуються Актом огляду квартири від 02 вересня 2015 року, який складений Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством (а.с.10). Відповідно до ч.1, 2\~ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщенні протягом 6 місяців, якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору судом. Згідно із\~ст. 72 ЖК України\~визнання особи такою, що втратила\~право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки здійснюється у судовому порядку. З огляду на наведені обставини, суд вважає, що відповідач більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі, не зберігає в ній свої речі, не несе витрати по її утримані, втратив інтерес до неї, а тому [PERSON], слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою №18 в будинку №15 по вулиці Універсальній в м.Дніпропетровську. Вирішуючи відповідно до вимог ст.88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку судові витрати з відповідача не стягувати, оскільки вимога про розподіл судових витрат позивачем не заявлялася.

Outcome: approved