Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації за невчасно виплачену заробітну плату, середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В позовній заяві вказав, що згідно наказу директора ТОВ «Гадячсир» від 17.06.2016 року №1073-КГ його було звільнено з посади заготівельника продуктів і сировини ТОВ «Гадячсир» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Всупереч вимогам ст.115 КЗпП України відповідач заробітну плату виплачував нерегулярно. За період роботи позивача в ТОВ «Гадячсир» з вересня 2015 року по червень 2016 року існувала заборгованість по заробітній платі. Згідно Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року за невчасно виплачену заробітну плату позивачеві має бути виплачена компенсація за період з вересня 2015 року по червень 2016 року включно. В день звільнення з роботи відповідач всупереч вимогам ст.116 КЗпП України не провів повний розрахунок. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач зобовязаний виплатити позивачеві його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач вказує, що затримкою розрахунку при звільненні відповідач заподіяв йому величезні моральні страждання, оскільки сімя позивача була позбавлена засобів до існування, а також внаслідок переживань позивача сімя була позбавлена нормального спілкування з близькими людьми. Суму відшкодування спричиненої йому моральної шкоди позивач визначив у 15000 грн. В звязку з цим позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 6614,40 на відшкодування витрат по оплаті правової допомоги. В судовому засіданні позивач уточнив позовні вимоги, надав розрахунки позовних вимог та просив стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період роботи з листопада 2015 року по червень 2016 року включно в сумі 943,70 грн., середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17 червня 2016 року по 28 липня 2016 року, що складає 21 робочий день в сумі 3122,91 грн., на відшкодування моральної шкоди 15000 грн. та на відшкодування витрат по оплаті правової допомоги 6614,40 грн, а всього просив стягнути на його користь з відповідача 25681 грн. 01 копійку. Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що 17 червня 2016 року позивач звільнився з роботи на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін. Заборгованість із виплати заробітної плати перед позивачем погашено повністю відразу після отримання вимоги про розрахунок у вигляді копії позовної заяви, яку адміністрація підприємства отримала поштою 15 серпня 2016 року. Повний розрахунок з позивачем проведено 28 липня 2016 року, тобто, ще до отримання вимоги позивача про розрахунок (до отримання копії позовної заяви). В день звільнення - 17 червня 2016 року позивач не працював та вимог про розрахунок перед ТОВ «Гадячсир» не ставив. Представник відповідача вважає, що вини власника у невиплаті заборгованості по заробітній платі та затримці розрахунку при звільненні немає. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню оскільки відсутня вина відповідача у не проведенні розрахунку. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог у цій частині. Вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат по оплаті допомоги адвоката не підлягають задоволенню оскільки позивач не надав розрахунку суми таких витрат. В звязку з вищевикладеним представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до копії записів у трудовій книжці від 15 січня 2013 року наказом №4-кш позивача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду заготівельника продуктів і сировини Великосорочинського відділення ТОВ «Гадячсир». 17 червня 2016 року на підставі наказу №55-кш [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. (а.с.7). Згідно з витягом з табелю обліку робочого часу за червень місяць 2016 року [PERSON] 17 червня 2016 року не працював (а.с.41). Як вбачається з довідки ТОВ «Гадячсир» №787 від 29 листопада 2016 року, заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] погашена повністю 28 липня 2016 року (а.с.44). Факт виплати заборгованості по заробітній платі 28 липня 2016 року підтвердив і позивач у заяві про відмову від позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки позивач у день звільнення не працював, суд вважає, що вимога про розрахунок була пред'явлена позивачем до відповідача шляхом предявлення позову, копія якого отримана відповідачем 15 серпня 2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Доказів на підтвердження того, що позивач раніше звертався до ТОВ «Гадячсир» з відповідною вимогою суду не надано, тому відповідач повинен був провести повний розрахунок з [PERSON] не пізніше 16 серпня 2016 року, а фактично повний розрахунок був проведений 28 липня 2016 року. Приймаючи до уваги, що повний розрахунок з позивачем проведений до предявлення ним вимоги, суд дійшов висновку, що затримки в проведенні повного розрахунку з позивачем не було, а відтак і вимоги позивача про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано розрахунків суми компенсації, а з наданої ним таблиці неможливо встановити за який конкретний період має бути стягнута компенсація, який строк затримки виплати заробітної плати, які вихідні дані позивач використовував для обчислення суми компенсації. В частині відшкодування моральної шкоди позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки вони не підтверджені належним і допустимими доказами. Відповідно до п.1) ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. За змістом вищевказаної норми Закону позивач не звільняється від сплати судового збору у справах про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у справах про стягнення моральної шкоди, оскільки такі виплати відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці», не є складовими частинами заробітної плати. З урахуванням вимог ст.4 Закону України «Про судовий збір» при поданні позовної заяви у якій містяться позовна вимога про стягнення моральної шкоди в сумі 15000 грн. та позовна вимога про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач повинен був сплатити судовий збір в сумі 1102 грн. 40 копійок. При поданні позовної заяви судовий збір позивачем не був сплачений. В звязку з цим відповідно до положень ст.88 ЦПК України, при вирішенні справи суд стягує з відповідача судовий збір. Витрати позивача по оплаті правової допомоги не підлягаю відшкодування відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved