Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, в обґрунтування позову зазначив, що він дізнався про те, що нібито ним у м. Лисичанську було укладено кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року з ПАТ АКБ «Індустріалбанк», за яким він нібито отримав кредитні кошти в сумі 10 000 грн. на споживчі цілі під 9 % річних. Вищезазначений договір він не укладав, та грошей не отримував. В жовтні 2012 року позивачу стало відомо, що [PERSON] скористався його документами та отримав на його імя кредит, який [PERSON] планував самостійно та своєчасно виплатити, але з обєктивних причин кредит [PERSON] не повернув. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року встановлено, що [PERSON] не отримував від відповідача кредитних коштів та договір з останнім на отримання кредиту не підписував. В звязку з вище наведеним просив визнати недійсним кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ АКБ «Індустріалбанк». \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, та пояснив що, в 2007 році він надав свій паспорт [PERSON] для оформлення кредиту. Після чого чекав, що його викликають до банку для реєстрації, але до банку його не викликали, гроші він не отримував. [PERSON] паспорт йому повернув, повідомивши, що кредит він не оформив, таким чином він ввів його в оману. У слідчого який вів справу, він дізнався, що у відношенні [PERSON] була порушена кримінальна справа та при оформленні кредиту [PERSON] використовував саме його паспорт. Він постійно не проживав в м. Лисичанську, лише періодично навідувався додому. Його батько показував йому якийсь листи , на які він не звернув увагу, бо [PERSON] говорив, що кредитний договір не укладав. Коли це було не може сказати. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив поновити строк на оскарження, про що надав клопотання, також пояснив що, [PERSON] надав [PERSON] паспорт та ідентифікаційний код для укладення договору кредитування. Після чого [PERSON] чекав коли його викликають до банку для ознайомлення з договором кредитування. Коли такого виклику не прослідувало, а [PERSON] повернув йому документи, повідомивши, що договір кредиту він не укладав, [PERSON] вирішив, що договір кредитування дійсно не було укладено. Таким чином, [PERSON] ввів позивача в обману, повідомивши про не укладення ним кредитного договору. Також [PERSON] довіреності на оформлення договору кредитування та отримання грошових коштів не надавав. По відношенню [PERSON] було винесено вирок, в якому його визнали винним в скоєнні злочинів передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, ч. 2, ч. 3 ст. 358 КК України. Судом було встановлено, що саме [PERSON], а не [PERSON] незаконно заволодів грошовими коштами в розмірі 10 000 грн. Крім того коли вирішувалось питання про визнання ПАТ АКБ «Індустріалбанк» потерпілим та цивільним позивачем про кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON], представник банку не заперечував проти цього, таким чином погодившись, що саме [PERSON] отримав кредит в сумі 10 000грн, а не [PERSON] Вирок суду щодо [PERSON] представником відповідача не був оскаржений , набрав чинності та на підставі ст. 61 ч.4 ЦПК України обов»язковий для суду. Клопотання про поновлення строку [PERSON] не подавав до розгляду судом кримінальної справи щодо [PERSON]. Крім того, при попередніх розглядах справи судами, представник відповідача не заявляв клопотання про застосування до позову строку позовної давності. Суди, які раніше розглядали цю справу, зауважень з приводу пропуску строку не робили. Оскільки є таке клопотання, він просить поновити позивачу строк позовної давності для звернення до суду з позовом, бо він порушений з поважної причини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала письмове заперечення в якому зазначила , що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому, що відповідно до ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, строк позовної давності для звернення до суд сплив, та позов був поданий за межами строку позовної давності. До того ж відповідач не може погодитись з твердженням позивача про недійсність договору, та застосування наслідків правочину вчиненого під впливом обману, тому що відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно довела другу сторону в оману, щодо обставин що мають істотне значення, такий правочин може визнатися судом недійсним. При укладенні кредитної угоди відповідач не вводив позивача в оману, та як сторона за договором належним чином виконав свої обовязки. До того ж в Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 у п. 2 зазначено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Проте позивач не зазначає, як саме відповідач при укладенні кредитної угоди ввів його в оману. Позивач не надав жодного доказу, що у відповідача був намір та умисел введення його в оману. Також з наведених пояснень позивача, вбачається, що останній мав намір та хотів укласти кредитну угоду, і саме з цією метою передав свій паспорт та ідентифікаційний код [PERSON], вважав що кредит оформлюється на його імя на законних підставах. Вважає, що позивач на момент укладання кредитної угоди через незнання закону або невірного його тлумачення помилявся відносно наслідків кредитної угоди, а саме стосовно того, що кошти необхідно повертати відповідачу та вносити плату за їх користування. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Просили в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити за необґрунтованістю. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~В судове засіданні третя особа [PERSON] не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надсилав, про причину неявки суд не повідомив. В наданих суду письмових поясненнях підтвердив, що [PERSON] договір з відповідачем не укладав, при підписанні договору не був присутнім , довіреність на укладання договору не надавав та грошей за кредитним договором не отримував ( а.с.23). Суд досліджує надані докази: Копія паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, копія кредитного договору № КRСК/0411/154/07 від 02 квітня 2007 року , копія вироку Лисичанського міського суду від 23.08.2012 року щодо [PERSON], копія трудової книжки позивача, копія заяви про видачу готівки, копія заяви на тримання кредиту, копія рішення Лисичанського міського суду від 28.10.2011 року, пояснення [PERSON]., копія паспорту [PERSON], копія вимоги від 16.04.2009 року № 565 на ім.»я [PERSON], копія повідомлення про вручення поштового відправлення, копія вимоги-повідомлення від 16.07.2008 року № 3 № 818, копія повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали апеляційного суду Луганської області від 14.02.2013 року, копія ухвали колегії судді палати у цивільних справах ВССУ від 25.09.2013 року. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 02 квітня 2007 року між АКБ «Індустріалбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав у користування кредитні кошти в розмірі 10 000 грн. строком з 02.04.2007 року по 25.03.2010 року включно, на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 9 % відсотків річних, якщо інше не передбачено умовами договору. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23.08.2012 року, було встановлено, що [PERSON], попросив [PERSON] оформити кредит на своє імя для власних потреб, пообіцявши виплачувати кредит щомісячно, після чого шляхом обману за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, склав підроблену довідку на ім'я [PERSON] , І на основі підробленої довідки був складений кредитний договір № КRСК/0411/154/07 від 02.04.2007 року, відповідно до якого [PERSON] незаконно отримав кредит в сумі 10 000 грн. Згідно з поясненнями [PERSON], наданими по кримінальній справі по звинуваченню [PERSON], було встановлено, що в середині березня 2007 року [PERSON] попросив його оформити кредит на своє імя для його потреб, бо на своє імя не може його оформити по сімейним обставинам. Також [PERSON] сказав, що оформленням кредиту він буде займатися самостійно. 28 березня 2007 року [PERSON] взяв паспорт та ідентифікаційний код для оформлення кредиту. 02 квітня 2007 року він відав паспорт та ідентифікаційний код. Грошові кошти в сумі 10 000 грн. [PERSON] не отримував и ніякі документи для оформлення кредиту не підписував. Гадав, що [PERSON] оформляє кредит на його ім'я на законних підставах. [PERSON] пообіцяв виплатити кредит вчасно. Згідно з ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Таким чином суд вважає, що у судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що кредитний договір укладений внаслідок обману [PERSON] [PERSON], а значить позов підлягає задоволенню. На підставі ст.203, 215, 230 ЦПК України,

Outcome: approved