Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, в якому вказав, що позичив відповідачу 16 січня 2014 року 110000 грн. строком на один рік, а відповідач борг не повернув, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 165636,99 грн., з яких 110000 грн. основна сума боргу, 9295 грн. процентів, 44777,89 грн. інфляційні нарахування, 3% річних 1564,10 грн. А тому [PERSON] просить стягнути вищевказану заборгованість та судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги зменшили, просили стягнути з відповідача інфляційні нарахування 44777,89 грн. та 3 % річних 1564,10 грн. Представники відповідача позовні вимоги не визнали, посилалися на погашеність суми боргу. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач позичила у позивача 110000 грн. строком на один рік до 16.01.2015 року (а.с.5). Позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу (а.с. 11-12). Розрахунком визначено інфляційні нарахування в розмірі 44777,89 грн. та 3 % річних за несвоєчасне повернення у сумі 1564,10 грн. (а.с.77-79). Як вбачається з графіку погашення, відповідач погашала заборгованість за період з лютого до листопада 2014 року в розмірі 21040,90 грн. Як видно з розписки [PERSON] він отримав в рахунок погашення заборгованості 117850 грн. від [PERSON] та претензій по боргу не має (а.с. 45). В судовому засіданні позивач підтвердив зазначений факт та пояснив, що коли давав розписку відповідачу він мав на увазі погашення основної суми боргу. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу грошової позики у розмірі 110000 грн. Відповідач грошові кошти у встановлений термін позивачу не повернула. При цьому в судовому засіданні встановлено, що відповідач сплачувала проценти за користування позикою в сумі 110000 грн. по 3300 грн. за лютий - липень, вересень, а також по 4400 грн. за жовтень-листопад у розмірі 4400 грн. за кожний місяць, а разом 31900 грн., цю обставину в судовому засіданні підтвердив позивач. При цьому в розписці про тримання грошових коштів не зазначено, що між сторонами погоджено питання щодо стягнення процентів. Разом з тим, стороною відповідача після винесення заочного рішення було надано копію розписки від 7 вересня 2015 року [PERSON], в якій він повідомляє про отримання грошових коштів у сумі 118000 грн. в рахунок погашення боргу та претензій до [PERSON] він не має. Суд розцінює цю розписку як остаточну, оскільки вона має у своєму змісті посилання на відсутність претензій зі сторони позивача вже на час розгляду справи в суді. Суд не приймає посилання позивача на ту обставину, що нібито ця сума йшла за домовленістю на зарахування в загальну суму борг, оскільки вона має чіткий зміст і передбачає відсутність претензій з боку позивача до відповідача, а позивач, таким чином, намагається стягнути грошові кошти, надміру тим, які були предметом позики та домовленостей між сторонами. До такого висновку суд підштовхнуло й те, що при подачі позову та до моменту оскарження заочного рішення стороною позивача суд не повідомлявся про всі дійсні обставини справи, а саме про передачу грошових коштів по місячно в рахунок плати за користування позикою, як не повідомлявся і про зміст розписки про отримання грошей позивачем від відповідача, а позивач просто зменшив позовні вимоги. Позивач на час передачі грошових коштів отримала позовну заяву з додатками, в якій сума позову дорівнювала 165636,99 грн., а тому була повідомлена про наявність судового провадження відносно неї та з метою врегулювання спору одразу віддала позивачеві суму 118000 грн. Таким чином, враховуючи помісячні сплати та сплату боргу після відкриття провадження у справі на загальну суму 149900 грн., наявність розписки позивача про тримання грошових коштів з уточненням про відсутність претензій, суд приходить до висновку, що спір між сторонами був врегульований 7 вересня 2015 року, а позивач штучно, не надаючи суду копію розписки та не повідомляючи всі обставини справи, намагався стягнути додаткові грошові кошти з відповідача. А тому позов є необґрунтований та не підлягає задоволенню. Документально підтверджені судові витрати у сумі 243,60 грн. підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. На підставі викладеного, ст. ст. 525, 625, 629, 651,1046, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved