Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.10.2010 року. В зазначеному будинку, окрім позивача, зареєстровані: [PERSON] (донька), [INFO] , [PERSON] ( зять ), [INFO] та [PERSON] (онук), [INFO] . Однак відповідачі та неповнолітній їх син [PERSON] не проживають в квартирі з 02.01.2018 року, а мешкають в іншій місцевості та намірів на повернення до м. Дружківка не мають. Реєстрація вказаних осіб у будинку позивача перешкоджає останньому розпоряджатися цим будинком на власний розсуд, отримати субсидію та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивача. Ухвалою суду від 10 вересня 2019 року відкрито провадження у данній справі, визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте його представник надала заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте надали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Дружківської міської ради в судове засідання не з`явилась, проте надала заяву про розгляд справи без її участі. Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність осіб, які не з`явилися. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с.23-25). Суд встановив, що [PERSON] , [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.30). Судом встановлено, що в квартирі позивача зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як члени сім`ї позивача (а.с. 28-29, 36-37). Згідно Акту від 14.08.2019 року, який складений головою територіального комітету м-н. «Торецький» родина [PERSON] в будинку позивача ніколи не мешкала, проте протягом тривалого часу проживає в Росії, (а.с. 29). З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітнього [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 25.10.2019 року. Члени комісії прийшли до висновку, що в даній ситуації права дитини порушуються, оскільки документів, підтверджуючих постійну реєстрацію малолітнього [PERSON] в будь-якому іншому житлі, позивач не надав. Орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним залишити залишити малолітнього [PERSON] , [INFO] , зареєстрованим у будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд не погоджується із вищезазначеним висновком та не приймає його до уваги з огляду на таке. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки дитина не проживає у належному [PERSON] на праві власності будинку більше одного року без поважних причин, у зв`язку з чим втратила право користування ним, а також, що її реєстрація у цьому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даним будинком та порушує права позивача як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08лютого 2018року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в будинку ніколи не проживали, були в ньому зареєстровані за згодою позивача як члени його сім`ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved