Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором в сумі 19542,78 грн. та судові витрати у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала заяву №б/н від 11 березня 2008 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала. Таким чином, станом на 24 червня 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 19542,78 грн., у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якій відповідач зазначила, що не визнає позов та заперечує проти його задоволення. Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо укладення кредитного договору, в якому чітко визначено умови надання кредиту та його погашення, а анкета-заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» не є належним доказом факту надання відповідачу кредитного ліміту в сумі 1400 грн. В анкеті-заяві відповідач лише виявив бажання оформити на своє ім'я кредитний ліміт за платіжною карткою. Відповідач не знайомилася із зазначеними «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами Банку». Крім того, на її думку, не виявлено фактів, які б підтверджували, що саме ці умови та тарифи банку є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і те, що саме їх відповідач мала на увазі, підписуючи заяву позичальника. Розрахунок заборгованості, який позивач надав до суду, відповідач вважає неналежним та недопустимим доказом, так як вона не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг». Крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності щодо стягнення з неї пені та штрафних санкцій та просила застосувати до зазначених позовних вимог строк позовної давності 1 рік, а до вимог про стягнення з неї заборгованості за тілом кредиту присічний строк 3 роки. 29 жовтня 2018 року позивач надав до суду відповідь на відзив, відповідно до якого вказує, що ним надано усі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору. «Умови та правила надання банківських послуг» є публічною офертою, які містять умови та правила надання послуг банком клієнтам, а відповідачем було підписано анкету-заяву про приєднання до цих умов. Посилається на те, що у заяві зазначено, що відповідач ознайомився та згодний із вищезазначеними умовами, розміщеними на сайті банку. Окрім цього, вказує, що відповідачу було надано їх для ознайомлення у письмовому вигляді, про що свідчить підпис відповідача в заяві. Таким чином вважає, що сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Відповідно до виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вона користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат та частково сплачувала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Строк позовної давності вважає не пропущеним. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року клопотання відповідача про витребування доказів задоволено та зобов'язано позивача надати суду відомості щодо того: яким документом підтверджується факт отримання кредитної картки [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]); яка саме кредитна картка була видана [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) за її заявою від 11 березня 2008 року, та строк її дії. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання надала суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги не визнає, заперечує проти їх задоволення та просить розглянути справу за її відсутності. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. 11 березня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.11). Відповідно до п.1.1.5.21. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у разі непогашення кредиту у термін, встановлений Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на прострочену суму кредиту нараховується пеня, розрахунок якої здійснюється відповідно до розміру, встановленого у заяві на приєднання до Договору для відсотків, від дня виникнення простроченої заборгованості. У разі непогашення зазначеного простроченого зобов'язання протягом 30 календарних днів усі платежі, що сплачуються після вказаної дати, є пенею, крім платежів, що направляються з урахуванням встановленої Договором черговості на погашення тіла кредиту. У період нарахування пені на всю суму заборгованості за кредитним договором відсотки не нараховуються. Згідно п.1.1.5.23. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у випадку порушення клієнтом встановленого законом зобов'язання з повернення неналежним чином зарахованих коштів клієнт платить Банку пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день, починаючи з дати завершення помилкового перерахування до дня повернення коштів включно, яка не може перевищувати 10% суми перерахування. Пунктом 1.1.2.1.7. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратою платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Відповідно до п.2.1.1.7.6. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених Договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Згідно п.1.1.5.20. витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у відповідності до встановлених тарифів з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій. Доводи відповідача щодо відсутності відомостей щодо укладення кредитного договору та про не підписання нею Умов та правил надання банківських послуг та заперечення, що саме з цими умовами та саме в цій редакції позивач її ознайомив при виникненні відносин між ними судом не приймається до уваги з огляду на наступне. Заявою, підписаною клієнтом, встановлено, що заява з Пам'яткою клієнта, Умови та правила і Тарифи банку становлять між клієнтом та банком договір про надання банківських послуг, прийняття даних умов підтверджується підписом клієнта у заяві (а.с.11). При укладанні договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Саме такий договір був укладений і виконувався сторонами. Вимоги про визнання цього договору в цілому або його частини недійсними, а також про зміну або розірвання договору з передбачених законом підстав відповідач не заявляв. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що між банком та відповідачем 11 березня 2008 року був укладений кредитний договір. Доводи відповідача про відсутність доказів на підтвердження того факту, що долучені Умови та правила надання банківських послуг діяли на час укладення кредитного договору суд відхиляє, оскільки користування кредитними коштами та виконання відповідачем зобов'язань за договором свідчить про прийняття такого договору до виконання та згоду з його умовами. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №628/1928/15 та від 29 серпня 2018 року у справі № 336/5372/15-ц. Таким чином, вищезазначені умови договору відповідач належним чином не виконала у зв'язку з чим станом на 24 червня 2018 року має заборгованість перед банком у розмірі 19542,78 грн., яка складається з: - тіла кредиту - 1179,64 грн.; - нараховані відсотки за користування кредитом - 7854,60 грн.; - нарахована пеня - 9339,84 грн.; - штраф (відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) - 250 грн. (фіксована частина) та 918,70 грн. (процентна складова). За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Стосовно клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до даного спору, судом враховується наступне. Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості (а.с.4-10) та з виписки по картковому рахунку відповідача (а.с.128-136) вбачається, що відповідачем з 17 квітня 2008 року періодично здійснювалися платежі на виконання умов кредитного договору, останній з яких було здійснено в липні 2017 року. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 264 ЦК України, здійснення такого платежу є вчиненням відповідачем дії, яка свідчить про визнання нею свого боргу, отже з часу здійснення платежу на підставі ч. 3 ст. 264 ЦК України у зв'язку з перериванням перебіг позовної давності почався заново. Також в судовому засіданні встановлено, що на час звернення позивача до суду не пройшло більше трьох років з часу закінчення строку дії кредитної картки (серпень 2019 року), наданої відповідачу (а.с.108,137). З урахуванням викладеного, заявлена позивачем до стягнення заборгованість за кредитом розрахована в межах строку позовної давності і відповідні посилання відповідача про застосування наслідків пропущення строку позовної давності разом з відповідним розрахунком є необґрунтованими. Однак, вирішуючи позовні вимоги про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд приходить до наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 та від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 18374,08 грн., з яких тіло кредиту - 1179,64 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 7854,60 грн.; заборгованість за пенею - 9339,84 грн. Позовні вимоги в частині стягнення штрафу, який позивач просить стягнути з відповідача відповідно до п. 2.1.1.7.6.Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 250 грн. - штраф (фіксована частина) та 918,70 грн. - штраф (процентна складова), з підстав викладених вище, задоволенню не підлягають. З огляду на викладене, пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 18374,08 грн., що складається з тіла кредиту - 1179 грн. 64 коп., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 7854 грн. 60 коп., заборгованості за пенею - 9339 грн. 84 коп. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1656,63 грн. (1762*18374,08/19542,78).

Outcome: partial