Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення його повністю від сплати аліментів, що присуджені на користь [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в особі матері [PERSON] , [INFO] , за рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року по справі № 181/411/17. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є батьком неповнолітніх дітей - доньки [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . 30 травня 2017 року шлюб між ним та відповідачем було розірвано згідно рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області, яким встановлено, що причиною розірвання шлюбу є сварки щодо виховання та утримання дітей, та різних характерів. Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року з позивача стягнуто аліменти року на користь дітей в особі відповідача у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 гривень з подальшою індексацією вказаної суми щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 16 травня 2017 року. Доньки вже тривалий час знаходяться без материнського піклування з боку відповідача, оскільки мати дітей самоусунулася від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, вона не піклується про фізичний і духовний розвиток доньок, не бере участі у навчальному та вихованому процесі доньок в школі, не відвідує батьківські збори, не цікавиться результатами успішності та поведінки доньок, не спілкується з класним керівником, не виявляє турботи до доньок, не цікавиться станом їх розвитку, здоров`я, не займається культурним розвитком доньок, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не вітає доньок з днями народження та іншими щорічними святами, не надає згоди на виїзд дітей з батьком за кордон. У липні 2017 року відповідач виїхала з місця реєстрації свого проживання та місце проживання її на теперішній час невідоме. З того часу доньки проживають лише з ним. Він повністю займається вихованням, піклуванням, лікуванням, навчанням доньок. Вказані обставини, на його думку, мають істотне значення, які у відповідності до ч. 2 ст. 197, ст. 181 СК України дають підстави для звільнення його від сплати аліментів. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив задовольнити. Представник відповідача позов визнав частково, в частині обставин викладених у позовній заяві з посиланням на наявні у справі документи про укладення та розірвання шлюбу позивача та відповідача, свідоцтв про народження дітей, в задоволенні позовних вимог в частині матеріальних вимог не визнає. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви, суд приходить до таких висновків. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються ст.ст.180 - 182, 183 Сімейного Кодексу України У відповідності із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Судом встановлено, що згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13, 14). Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17-18). Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 (однієї тисячі шестисот) гривень з подальшою індексацією вказаної суми щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 16 травня 2017 року, в особі матері [PERSON] , [INFO] , допустивши рішення суду негайному виконанню в межах місячної суми стягнення аліментів. Відповідно до довідок виконавчого комітету Межівської селищної ради в будинку [ADDRESS] зареєстровані: уповноважений власник [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка за даною адресою не проживає (а.с.20, 23, 27). Згідно з актами обстеження умов проживання від 21.12.2018 року, 27.09.2019 року та 24.01.2020 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] проживає, утримує і виховує двох своїх неповнолітніх доньок сам. [PERSON] за даною адресою прописана, але з середини літа 2017 року не проживає і місце її знаходження невідоме (а.с.21, 22, 26). Характеристиками з місця навчання КЗО «Межівська ЗШ І-ІІІ ступенів №1» Межівської селищної ради Межівського району доньок позивача: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , підтверджено, що відповідач на протязі трьох років вихованням дітей не займається, навчанням дітей не цікавиться всі питання, що стосуються навчання, дітей вирішує батько (а.с.24-25). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інший законний представник дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Виходячи з вищевказаних положень Сімейного кодексу України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного із батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Правовий аналіз вищевказаних норм дозволяє дійти висновку, що з урахуванням предмета даного спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме із батьків проживає дитина - з одержувачем аліментів чи з їх платником. Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд, вказавши в постанові від 17.08.2018 року по справі № 22-ц/778/2932/18, що фактичне проживання дитини разом з батьком, знаходження її на утриманні батька, дають законні підстави для звільнення його від сплати аліментів і для стягнення аліментів з матері дитини. Судом встановлено, що на підставі рішення суду від 31.05.2017 року позивач зобов`язаний до сплати аліментів на користь дітей в особі відповідачки. Однак, як вбачається з матеріалів справи, неповнолітні доньки з матір`ю не проживають, а проживають разом з батьком. Тобто мати не займається вихованням та утриманням дітей, отримані аліменти не витрачає в інтересах дітей. Отже, підстави для стягнення аліментів в особі [PERSON] відсутні, оскільки фактично неповнолітні діти проживають з батьком та перебувають на його утриманні, що підтверджено додатками до позову. Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Згідно з приписами ч.1 ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. У відповідності до ч.4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно з положеннями ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За таких обставин, суд дійшов висновку, що проживання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з батьком [PERSON] і перебування на його повному утриманні - свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою стягнення аліментів з позивача, оскільки змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, що відповідно є підставою звільнення від сплати аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також аналогічні рекомендації з цих підстав викладені у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Крім цього, у п. 23 вказаної постанови зазначається, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З огляду на наведені фактичні обставини та аналіз норм матеріального права слід дійти висновку, що припинення обов`язку платника сплачувати аліменти за судовим рішенням про звільнення його від сплати аліментів настає після набуття таким рішенням суду законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку, що проживання дітей з батьком і перебування на його утриманні свідчить про суттєву зміну обставин, що були підставою для стягнення аліментів з позивача, і має тягнути за собою звільнення від сплати аліментів після набуття даного рішенням суду законної сили, у зв`язку з чим позовна вимога про звільнення позивача від сплати аліментів підлягає задоволенню. Посилання представника відповідача на ті обставини, що позивач перешкоджає відповідачу спілкуватися з дітьми нічим не підтверджено, позивач дані обставини заперечує, тому суд вважає їх безпідставними і вважає, що відповідачу ніщо і ніхто не перешкоджає спілкуватися дітьми під час їхнього перебування у навчальному закладі, але остання цим не скористалась. Суд же розглядає справу в рамках заявлених позовних вимог. Статтею 188, ч.1 ст. 273 СК України та ч. 4 ст.273 ЦПК України визначено за яких обставин та в якому порядку може звільнено особу від сплати аліментів. Суд констатує, що чинним законодавством України передбачено саме звільнення особи від сплати аліментів, а не припинення стягнення аліментів. При цьому суд вважає, що рішення суду про звільнення від сплати аліментів, є самостійною підставою припинення стягнення аліментів, в разі якщо таке стягнення здійснюється в примусовому порядку та в разі не припинення органами виконавчої служби примусового стягнення на підставі даного рішення суду про звільнення особи від сплати аліментів, то боржник за виконавчим провадженням має право оскаржити таку бездіяльність державного виконавця та/або його рішення в порядку визначеному законодавством України. Частиною 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини Щокін проти України (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про закон , стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі Шпачек s.r.о. проти Чеської Республіки (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy № 33202/96). Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (Заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29). Враховуючи встановлені судом обставини, які мають істотне значення, і які у відповідності до ч.2 ст.197, ст.181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів, та загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, звільнивши [PERSON] від сплати аліментів на користь доньок [PERSON] та [PERSON] в особі матері [PERSON] , які стягуються на підставі рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 по справі № 181/411/17 Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі у вигляді сплаченої суми судового збору в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved