Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання за ним права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 24.02.1994р.; встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті його батька - [PERSON] , який помер [INFO] , визнання за ним права на спадщину на 1/3 частку вказаної квартири, а всього просив визнати за ним право власності на 2/3 частки даної квартири. На обґрунтування позовних вказав, що спірна квартира була приватизована 24.02.1994р. на 3 осіб: нього та його батьків - батька [PERSON] , матір - відповідачку [PERSON] в рівних частках, але розмір часток у свідоцтві про право власності на квартиру не вказаний. Вказав, що 05.11.1991р. його батьки розірвали шлюб, а [INFO] [PERSON] помер у м. Свердловську / на даний час м. Довжанськ / Луганської області, що на даний час перебуває на непідконтрольній державі Україна території. Після смерті батька він фактично прийняв спадщину, оскільки через 40 днів після його смерті за свої власні кошти зробив ремонт у спадковій квартирі та до сьогоднішнього дня надає кошти на оплату комунальних послуг за всю квартиру. Тому просив визнати за ним право на спадщину на належну батькові 1/3 частку спірної квартири, а всього просив визнати за ним право власності на 2/3 частки вказаної квартири. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутності, визнала позовні вимоги у повному обсязі, не заперечувала проти їх задоволення, оскільки позивач дійсно прийняв спадщину після смерті свого батька, зробив ремонт у спірній квартирі, оплачував комунальні послуги. Представник відповідача Маріупольської міської ради надав заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі до 05.11.1991р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 05.11.1991р. Позивач [PERSON] - їх рідний син, що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим 31.08.1969 року. Відповідно до свідоцтва про право на житло від 24.02.1994 р., виданого згідно з розпорядженням (наказом) № 697 від 24.02.1994 р. сім`єю Горенків була приватизована квартира [ADDRESS] . При цьому у вказаному свідоцтві про право власності не вказано, які частки вищевказаної квартири належать кожному із співвласників. Згідно зі ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тому суд визнає, що частки кожного із співвласників спірної квартири є рівними - по 1/3 частки кожному - позивачу та його батькам. [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть, виданим 05.08.2020 р. Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Відповідно до приписів п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004р. застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець - батько позивача - [PERSON] помер до набрання чинності цим кодексом, отримання спадщини після його смерті повинно регулюватися положеннями Цивільного кодексу України в редакції 1963р. Відповідно до приписів ст. 529 ЦК України, в редакції 1963р., що діяла на день смерті спадкодавця, спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина та батьки померлого. Судом встановлено, що батьки позивача розлучені, тому він є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті свого батька. Відповідно до приписів ст.549 ЦК України, в редакції 1963р., визнається, що спадкоємець прийняв спа,дщину, якщо він протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідачка [PERSON] визнала вимоги позивача та не заперечувала, що позивач на день смерті батька був зареєстрований у спірній квартирі, до закінчення встановленого законом 6-місячного строку після смерті свого батька за власні кошти зробив ремонт у спадковій квартирі та з дня смерті батька надає кошти на оплату комунальних послуг за всю квартиру. Враховуючи вищезазначене, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті свого батька шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном та визнати за ним право на належну [PERSON] 1/3 частку спірної квартири. Суд визнає право власності позивача на 2/3 частки спірної квартири: 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності від 24.02.1994р. та 1/3 частка - спадщина після смерті [PERSON] . Оскільки позивач не ставить питання про стягнення з відповідача судових витрат, тому суд не вирішує питання про їх відшкодування. На підставі ст.ст. 529, 549 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст. 357 ЦК України,

Outcome: approved