Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії відповідно до умов ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на яку він має законне право очікування на отримання. В обґрунтування позову зазначив, що 26.10.2006 року здобув право на отримання пенсії за віком довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серії № [NUMBER] . До листопада 2014 року він перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Донецької області м. Донецьк. У зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету міністрів України (далі - КМУ) від 07.11.2014 року №595, якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей у населеному пункті де він мешкав було припинено здійснення повноважень відповідним органом ПФУ, а також зупинене до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету ПФУ та бюджетів інш. фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зауважив, що він перемістився до м. Харкова, отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи у грудні 2014-січні 2015 р.р. та звернувся до ПФУ м. Харкова для відновлення виплати йому пенсії. Крім того, було відкрито рахунок на контрольованій території України. Пенсія виплачувалась до лютого 2016 року, а потім перестала надходити на його рахунок. У жовтні 2017 року він перемістився у м. Слов`янськ, став на облік до Слов`янського об`єднаного УПФУ Донецької області, отримав нову довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №0000384081 від 30.10.2017 р. та відкрив рахунок в АТ «Ощабанк» у м. Слов`янськ. ПФУ здійснював виплату пенсії з квітня 2018 р. по квітень 2019 р. Пенсія за період з березня 2016 по жовтень 2017 не виплачувалась. Також у травні 2019 пенсія на його рахунок перестала надходити. У відповідь про причини невиплати ПФУ вказав на відсутність коштів. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/7128/19-а від 04.07.2019 року бездіяльність ПФУ по невиплаті пенсії визнана протиправною та зобов`язано відповідача виплатити заборгованість з пенсії за період з березня 2016 по жовтень 2017 року та відновити виплату з 01.05.2019 року. ПФУ добровільно не виконував вказане судове рішення, у зв`язку з чим рішення було звернуто до виконання. Втім, станом на день подання цього позову рішення не виконано. Враховуючи наведене вважає, що має право на відшкодування шкоди, заподіяної йому ПФУ у розмірі 109 213,32 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.03.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачам не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 23.04.2020 року від представника позивача надійшла заява про зміну та доповнення до позовної заяви, в якій зокрема позивач збільшив позовні вимоги до 123 263,81 грн. 01.05.2020 року від третьої особи надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечуються в повному обсязі, з підстав викладених в відзиві. Зокрема, третя особа зауважила, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року виконано добровільно та в повному обсязі: пенсію позивачу нараховано, а виплачена остання буде після фінансування боргів за рішеннями суду. Листом №26057/04 від 15.10.2019 року до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області були замовлені кошти на виплату негайного виконання рішення суду в межах стягнення суми за один місяць. В частині позовних вимог позивача, щодо стягнення шкоди, заподіяної Слов`янським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Донецької області, третя особа зазначила, що для відшкодування такої шкоди слід встановити факти неправомірності поведінки особи, вини особи, яка завдавала шкоди, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Проте позивачем не надано доказів вини управління, не надано доказів щодо розрахунку та обґрунтування суми шкоди, тому просить відмовити у задоволені позову. Крім того просить поновити строк на подання відзиву, враховуючи введені урядом країни карантинні обмеження. Відповідно до ст. 181 ЦПК України третя особа має право подати свої пояснення на позов. В даному випадку третьою особою подано відзив на позов. Однак враховуючи суть викладеного у цьому процесуальному документів, суд вважає його поясненнями третьої особи в розумінні ст. 181 ЦПК України, крім того враховуючи епідеміологічну ситуацію в країні вважає за можливе поновити строк на їх подання. 13.05.2020 року від відповідача - Міністерства юстиції України надійшов відзив на позов, в якому останній зазначає, що не є належним відповідачем у справі. Згідно діючого законодавства України, органом, повноважним діяти від імені держави в галузі відносин щодо пенсійного забезпечення є Пенсійний фонд України. В свою чергу Міністерство юстиції України не наділено повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій та/або компенсаційних виплат, не є суб`єктом з вирішення пенсійних питань. Просить у позові відмовити. 20.05.2020 року від відповідача - Державної казначейської служби України надійшов відзив, в якому також позовні вимоги заперечуються. Казначейство не є розпорядником коштів державного бюджету України, а є окремим учасником цивільних відносин, виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Водночас за ч. 2 цієї ж статті, самостійним учасником цивільних відносин є держава та інш. учасники публічного права. Так, згідно зі ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу. Просило суд врахувати, що Казначейство не уособлює Державу як «власника» відповідних бюджетних коштів. Тому на Казначейство не може бути покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди, яка була заподіяна позивачеві. Як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України Казначейство не повинно нести обов`язок з відшкодування будь-якої шкоди, завданої позивачу діями інших органів державної влади, а позов поданий до Казначейства є безпідставним та необґрунтованим. До того ж зауважило, що подання позивачем позовної заяви до суду з вимогою про стягнення з рахунку Державного бюджету України матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої пенсії та задоволення її судом й винесення судового рішення в даній справі призведе до подвійного стягнення суми недоотриманої пенсії на користь позивача. Просило у позові відмовити. Відповідачі також посилаючись на карантинні заходи просили поновити строк на подання відзивів на позов. Враховуючи епідеміологічну ситуацію в країні, суд вважає за можливе поновити строк на їх подання. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 92 Конституції Українивизначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Згідно зі статті 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов`язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом. Судом встановлено, що [PERSON] має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії № [NUMBER] від 26.10.2006 року, яке видано Пенсійним фондом України Донецької області м. Донецьк. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року у справі № 200/7128/19-а частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області. Визнано протиправною бездіяльність Слов`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії [PERSON] за період з березня 2016 року по жовтень 2017 року, та з 01 травня 2019 року. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача пенсію за період з березня 2016 року по жовтень 2017 року та відновити виплату пенсії з 01 травня 2019 року. В решті позову відмовлено. Постановою першого апеляційного адміністративного суду від 04.09.2019 року, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 04.07.2019 року залишено без змін. Рішення звернуто до примусового виконання. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області від 27.09.2019 р. відкрито два виконавчих провадження №60166444 та №60166219. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Донецькій області від 24.01.2020 року вказані виконавчі провадження закриті в зв`язку з зв`язку з фактичним виконанням рішення. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Заявляючи вимоги про стягнення інфляційних витрат, позивач просив стягнути на підставі статті 22 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16. У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом встановлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування шкоди, у вигляді недоотриманої пенсії. Зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи, дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру заподіяної шкоди, виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями третьої особи, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною умовою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно дост. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідачів щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи наведене та виходячи із обставин, встановлених судом, приходить до висновку щодо недоведеності позивачем реального завдання йому шкоди відповідачами у заявленій до стягнення сумі ( з урахуванням уточнень до позову). При таких обставинах в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed