Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, посилаючись на те, що з 2002 року він проживає у житловому будинку [ADDRESS], загальною площею 64,5 м2, що підтверджується довідкою Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області. На вищезазначену будівлю в позивача відсутні документи, окрім технічного паспорту, виписаного 08.04.1996 року на ім'я батька позивача - [PERSON], який на даний момент є громадянином Російської Федерації, а у вищезазначеній будівлі останній не проживає з 2002 року. У листопаді 2014 року позивач звернувся до Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області для отримання правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок, проте позивачу було відмовлено у видачі Свідоцтва про право власності. Крім того зазначив, що він утримує будинок в належному стані, здійснює поточні та капітальні ремонти, регулярно сплачує всі необхідні комунальні та інші платежі, вважає цей будинок своєю власністю. З огляду на вищевикладене та посилаючись на ст. 344 ЦК України, позивач вважаючи себе таким, що добросовісно заволодів чужим майном в 2002 році, постійно, відкрито та безперервно володів ним, забезпечував його утримання, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просить справу слухати без участі їхнього представника, із позовними вимогами погоджується. Вислухавши думку позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом в встановлено, що згідно до технічного паспорту від 08.04.1996 року на житловий будинок [ADDRESS], власником останнього є [PERSON] (а.с. 5-11). Відповідно до копії паспорта [NUMBER], виданого 24.04.2004 року Пушкінським міським відділом міліції Московської області, [PERSON], [INFO], є громадянином Російської Федерації. Згідно штампу у вказаному паспорті від 21.09.2004 року, [PERSON] має право постійного проживання в Україні (а.с. 13). Відповідно до паспорту позивача серія [NUMBER], виданого 14 жовтня 2014 року Жовтневим РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області, він з 11.08.1998 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15). Згідно із довідкою Григорівської сільської ради Запорізького району Запорізької області № 73 від 16.01.2015 року, вбачається, що [PERSON], 1969 р.н., дійсно проживає, але не зареєстрований за адресою: [ADDRESS], більше 10 років та займається благоустрієм цього будинку (а.с. 12). Так, відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: - володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; - володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; - володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. Окрім того, в п.6 Листа ВССУ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне. Так, при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння , а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Виходячи з аналізу наведених норм права, суд приходить до висновку що право власності будинок [ADDRESS], не може бути визнано за позивачем за набувальною давністю, оскільки йому було відомо хто є власником спірного нерухомого майна, та він фактично заволодів спірним майном з дозволу його власника, який, як було встановлено судом є рідним батьком позивача та мешкає у Російській Федерації. Таким чином, суд приходить до висновку що позивач має на меті узаконити фактичну передачу права володіння нерухомим майном, яка відбулась між ним та його батьком, обравши для цього невірний спосіб, який не відповідає специфіці правовідносин що виникли, тому вимоги викладені в заяві не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed