Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» Криворізької міської ради про захист прав пацієнта. В обґрунтування позову зазначив, що 27.04.2016\~року переніс інфаркт міокарду, після виписки зі стаціонару, був оглянутий сімейним лікарем 30.05.2016 року та йому було призначено пільгові препарати на протязі перших шести місяців після перенесеного захворювання. На прийомі лікаря 30.05.2016 року було призначено ліки: «Магникор 75 мг № 30», «Бисопролол 5 мг №30», «Тромбонет 75 мг № 30», «Аторис 30 мг №30», «Пульцет 40 мг №30», «Декриз 25 мг №30», «Нітрогліценрін 0,5 мг №50». У червні і липні 2016 року він отримав всі необхідні препарати.\~У серпні\~2016\~року,\~з вини\~відповідача,\~не було\~отримано препарати «Аторис» і «Магнікор», у вересні 2016 року були виписані і видані усі препарати. У жовтні 2016 року не було видано жодного пільгового препарату. Декілька разів звертався до відповідача із скаргами на порушення його прав і вимагав видати призначені лікарем препарати, але позитивного результату не досяг. Листом відповідач повідомив, що невидано препарати «Аторис» і «Магнікор» через\~брак бюджетних\~коштів. У жовтні 2016 року також не був забезпечений пільговими препаратами,\~оскільки закінчився\~шестимісячний строк\~на право\~отримання ліків.\~Вважає,\~що відмовляючи йому у\~видачі призначених препаратів, відповідач порушив його право на життя, оскільки він лікувався від тяжкого серцевого захворювання\~і несвоєчасне\~прийняття препарату\~могло привести\~до летального\~наслідку.\~Тому,\~просить суду\~зобовязати відповідача КУ «Центр\~первинної медико-санітарної допомоги №5» видати позивачу [PERSON] наступні медичні препарати: «Аторис 30 мг №30» та «Магникор 75 мг № 30», які не були видані у серпні 2016 року, а також «Магникор 75 мг № 30», «Бисопролол 5 мг №30», «Тромбонет 75 мг № 30», «Аторис 30 мг №30», «Пульцет 40 мг №30», «Декриз 25 мг №30», «Нітрогліценрін 0,5 мг №50», які не були видані позивачу у жовтні 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн., а також судовий збір. Позивач до початку судового засідання надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Згідно відзиву представник відповідача [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливим провести судове засідання без участі представника відповідача. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, відзиві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відтак, розгляд справи продовжено за нормами ЦПК в редакції від 15.12.2017 року. Судом встановлено, що 27.04.2016 року [PERSON] переніс інфаркт міокарду. Даний факт визнаний сторонами, тому відповідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» (далі Постанова КМУ №1303), проводиться безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2 (Інфаркт міокарду - шість місяців). Таким чином, [PERSON] набув право на безкоштовне медикаментозне забезпечення в амбулаторних умовах протягом шести місяців від гострої серцевої хвороби, тобто строком до 27.10.2016 року. З листа КУ «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5» Криворізької міської ради від 28.10.2016 року вих. № 1882 вбачається, що етап лікування [PERSON], розпочався з 30.05.2016 року, тобто коли він зявився на огляд до лікаря в амбулаторію. Рецепти на пільгове забезпечення медикаментами виписано на підставі особистого звернення [PERSON], а саме: 30.05.2016 року (на термін з 30.05.2016 року по 28.06.2016 року), 01.07.2016 року (на термін з 01.07.2016 року по 30.07.2016 року), 31.08.2016 року (на термін з 31.08.2016 року по 29.09.2016 року), 29.09.2016 року (на термін з 30.09.2016 року по 29.10.2016 року). На серпень місяць 2016 року медикаменти [PERSON] виписано не було, в наслідок його неявки до лікаря (а.с. 13). З листа КУ «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5» Криворізької міської ради від 25.01.2017 року вих. №128 встановлено, що в серпні 2016 року через брак бюджетних коштів пільгове лікування забезпечено не в поновному обсязі, а саме [PERSON] не додано два медичні препарати «Аторис» та «Магнікор» (а.с. 17). Згідно п. 2 Постанови КМУ №1303, безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 року № 1071. Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Відповідно до ст. 49 Конституції України, кожен має право на охорону здоров'я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров'я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров'я медична допомога надається безоплатно. У відповідності до п. 3 Постанови КМУ №1303 витрати, пов'язані з відпуском лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах, провадяться за рахунок асигнувань, що передбачаються державним та місцевими бюджетами на охорону здоровя. Таким чином, з урахуванням викладено слідує, що визначення остаточних обсягів видатків на охорону здоровя та розподіл їх за напрямками використання, здійснюються відповідними місцевими органами влади при формуванні та затвердженні місцевих бюджетів. Отже, питання повязанні із організацією та фінансовим забезпеченням діяльності комунальних закладів охорони здоровя, відносяться саме до компетенції органів місцевого самоврядування, а не до компетенції самого закладу охорони здоровя. Статтею 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» (який набув чинності 30.01.2018 року) визначено, що кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що зокрема, включає кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я; оскарження неправомірних рішень і дії працівників, закладів та органів охорони здоров'я. Відповідно до ст. 8 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» держава визнає право кожного громадянина на охорону здоров'я і забезпечує його захист. Кожен громадянин має право на безоплатне отримання у державних та комунальних закладах охорони здоров'я медичної допомоги, до якої належать: екстрена медична допомога; первинна медична допомога; вторинна (спеціалізована) медична допомога, що надається за медичними показаннями у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; третинна (високоспеціалізована) медична допомога; паліативна допомога. Частиною 4 цієї статті встановлено, що держава гарантує громадянам України та іншим визначеним законом особам надання необхідних медичних послуг та лікарських засобів за рахунок коштів Державного бюджету України на умовах та в порядку, встановлених законодавством. [PERSON] 26.10.2016 року звернувся до головного лікаря КУ «Центр первинної медико-соціальної допомоги №5» з заявою про розяснення відмови у наданні лікарських засобів за жовтень 2016 року (а.с. 11). Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» особи, які перенесли інфаркт міокарду, мають право на пільгове лікування протягом шести місяців. [PERSON] переніс інфаркт міокарду 27.04.2016 року, тому шестимісячний строк на пільгове забезпечення медикаментами на амбулаторному етапі лікування закінчився 27.10.2016 року. До того ж, суд спростовує посилання позивача про не отримання препаратів на жовтень 2016 року, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 29.09.2016 року було видано рецепти на медикаменти на період лікування з 30.09.2016 року по 29.10.2016 року (а.с. 13). Згідно положень ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, як мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу судів на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд вважає, що вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, які є похідними від вимог, щодо зобовязання відповідача надати медичні препарати, суд залишає також без задоволення. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що ті обставини на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли підтвердження у судовому засіданні, а тому суд позовні вимог залишає без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed