Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить припинити стягнення аліментів, присуджених рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2018 у справі № 442/3010/18 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, згідно якого присуджено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Стягувати з відповідача аліменти в користь позивача на утримання неповнолітньої особи в розмірі 1500 гривень щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.. Позов мотивує тим, що з шлюб між сторонами розірвано, проживають окремо. Від даного шлюбу мають спільного сина [PERSON] , який проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Поряд з тим, на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2018 з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання сина. З таким положенням речей категорично не погоджується, оскільки вважає, що відповідачка отримуючи аліменти на утримання дитини не використовує їх за призначенням. 27.01.2020 ухвалою відкрито провадження у справі. 19.02.2020 до суду надійшов відзив на позовне заяву, у якому відповідачка зазначила, що позивач забороняє їй бачитись з дитиною, негативно налаштовує, вчиняє психологічний тиск та фізичне насильство. Вона змушена була піти проживати в інше місце через постійне фізичне та психологічне насильство. Гроші, які оплачує позивач як аліменти, зберігаються на рахунку для оплати навчання та репетиторів. Разом з тим, витрати на утримання дитини вона також несе, купує одяг та продукти. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив припинити стягнення аліментів з нього та просив стягувати аліменти з колишньої дружини в його користь, оскільки він утримує сина. Пояснив, що його влаштовує така ситуація, що дитина проживає з ним, для нього це не є обтяженням. Він несе всі поточні витрати щодо утримання дитини в харчуванні, одязі, лікуванні, оплаті додаткових занять, тощо. Відповідачка, отримуючи аліменти на утримання дитини, навіть не проживає з нею, влаштовує своє особисте життя. Зараз проживає виключно до рішення суду, потім, переконаний, змінить свою позицію. Отримуючи кошти на утримання дитини, витрачає їх невідомо куди. Тому просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання позов підтримав, просив припинити стягнення аліментів з його довірителя, оскільки це логічно, бо дитина проживає разом з платником аліментів. Таке не відповідає нормам чинного законодавства. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вже протягом останніх двох тижнів проживає за місцем своєї реєстрації, тобто разом із сином. Обставини, які зумовили її тимчасово проживати в іншому місці - неправомірна поведінка позивача, який поводив себе агресивно, ображав її навіть в присутності дитини. З приводу цього неодноразово зверталась в поліцію, за що позивач притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Дитина боїться перечити батькові, оскільки переконаний, що буде фізично покараний. Те, що позивач дбає про матеріальне забезпечення сина не заперечила, проте наголошувала, що також несе витрати на отримання дитини, рівноцінно як і позивач. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила в задоволенні таких відмовити, оскільки законом не передбачено припинення стягнення аліментів. Такі можуть бути лише змінені за рішенням суду у разі виникнення певних обставин, які у даному випадку не виникали. Відповідачка не проживала у належній їй квартирі виключно через неправомірні дії позивача, який неодноразово застосовував до неї насильство, таким чином спонукаючи переїхати жити в орендоване житло. На даному етапі відповідач вселилась в квартиру і проживає разом з дитиною, про що складено відповідний акт. Представник третьої особи виконавчого комітету Дрогобицької міської ради відділу - служби у справах дітей Яким І.С. щодо вирішення спору поклався на думку суду, проте просив врахувати інтереси дитини. В судовому засіданні в присутності психолога було допитано малолітнього свідка [PERSON] , який повідомив, що батьки продовжують сваритись, переважно ініціатором сварок є батько. Хотів би, щоб це припинилось, бо любить батьків однаково. До обставини окремого проживання матері від нього ставиться з порозумінням, оскільки переконаний, що продовження такого напруження в сім`ї призвело б важкого захворювання матері. За час окремого проживання матері від нього, вона не переставала цікавитись його життям та інтересами, дбала про нього. На запитання адвокати Коцана Р.М.: «Якби склалися обставини так, що довелося обирати з ким залишитись проживати», то [PERSON] відповів - з матір`ю. Також повідомив, що батько вчиняє усілякі дії для того, щоб спонукати матір переїхати в окреме житло. З`ясувавши обставини справи,\~заслухавши пояснення\~сторін,\~малолітнього свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Відповідно із\~ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2\~ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Отже, під способами захисту прав слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення. Згідно із ч.ч. 8, 9\~ст. 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до\~ст.180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує обставини, передбачені\~ст.182 СК України, а саме: - стан здоров`я та матеріальне становище дітей; - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; - наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; -наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;\~\~\~\~\~\~\~\~ доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; - інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стаття 179 СК України\~передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Вимогами\~ст.273 СК України\~визначено, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у\~статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Встановлено, що Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2018 шлюб між сторонами розірвано, одночасно ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до\~ст. 141 Сімейного кодексу України\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Визначальною умовою для стягнення аліментів на утримання дитини, у разі коли батьки дитини проживають окремо, є місце проживання дитини відповідно з матір`ю чи батьком. Згідно акту обстеження житлових умов від 23.06.2020 в квартирі по [ADDRESS] проживають разом сторони з сином [PERSON] . Як вбачається з листа виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 28.11.2019 щодо перевірки цільового використання аліментів, які сплачуються [PERSON] , остання акумулює кошти банківських рахунках про що долучила відповідні документи. Частиною 4\~ст. 273 ЦПК України\~передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. В даному випадку позивач просить припинити стягнення аліментів. Відповідно до\~вимог\~статті 264\~ЦПК\~України при ухваленні рішення\~суд не може\~виходити\~за межі позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що на сьогодні дитина фактично проживає з обома батьками. Доказів тому, що кошти, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] не використовуються в інтересах дитини сторін, матеріали справи не містять. Також не містять матеріали справи і доказів щодо уникнення чи самоусунення матір`ю в утриманні чи вихованні дитини в час їх окремого проживання. Навпаки, позивач не заперечує, і таке підтверджує малолітний свідок [PERSON] , що відповідач однаковою мірою бере участю в утриманні і вихованні дитини. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до змісту\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, засіб юридичного захисту порушеного права повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див.рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року). Надаючи оцінку позовним вимогам, суд дійшов висновку про те, що такі не підлягають задоволенню з огляду на їх безпідставність. На підставі ст.ст.12,\~89,\~264,\~265 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed