Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база № 77» ДАРУ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсацію заборгованості за невиплачену заробітну плату та індексації. В обґрунтування своїх позовних вимог він послався на наступне. 3 24 травня 2016 року по 31 липня 2017 року позивач працював юрисконсультом 1-ої категорії на ДП «Хлібна база № 77» та 31 липня 2017 року був звільнений з даної посади за згодою сторін. Позивач посилається, що до цього часу йому не було виплачено заробітну плату, не проведено розрахунки, передбачені трудовим законодавством. З травня 2016 року по липень 2017 року нарахована заробітна плата виплачувалась нерегулярно та не в повному обсязі, без нарахування та виплати компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. У період з травня 2016 року по момент звільнення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась передбачена законом індексація заробітної плати, тому позивач звернувся із позовом та просив суд стягнути із відповідача на його користь компенсацію заборгованості за невиплачену заробітну плату - середнього заробітку за час затримки в сумі 56246,88 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 694.86 грн; невиплачену заробітну плату в сумі 7094,49 грн; компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7237,65 грн всього стягнути 71274,41 грн. Відповідач в свою чергу надав пояснення щодо позовних вимог, згідно яких вбачається, що повний розрахунок з позивачем був здійснений 19 грудня 2017 року та з урахуванням періодів виплат заборгованості відповідних сум виплаченої позивачу заборгованості вважають що борг відповідача перед позивачем з компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату становить 631,15 грн, а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені становить 20265,42 грн. отже загальна сума складає 20896,57 грн з врахуванням ПДФО та військового збору, а після утримання податків становить 16821,73 грн. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 23 березня 2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Дослідивши письмові матеріали справи, докази витребувані судом за клопотанням позивача, встановлено такі правовідносини та фактичні обставини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.8). 31 липня 2017 року на підставі наказу № 62 - к в.о. директора ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ В.М. Болотенюк від 31 липня 2017 року [PERSON] був звільнений з посади юрисконсульта 1-ої категорії, що підтверджується копією наказу (а.с. -7). В день звільнення відповідач з позивачем розрахунок не провів. З довідки № 590 від 12.06.2018 року (а.с.40) вбачається, що розрахунок з позивачем за липень 2017 року провівся 19 грудня 2017 року. З довідки № 588 від 12.06.2018 року вбачається, що позивачу відповідачем в липня 2017 року була нарахована компенсація за невикористану щорічну відпустку в сумі 4321,80 грн. загальна сума заробітної плати за липень 2017 року склала 9056,71 грн, до виплати - 7200,08 грн. заробітну плату позивач отримав 19 грудня 2017 року в сумі 7200,08 грн (в тому числі і компенсацію за використану щорічну відпустку в повному обсязі. Отже вивчивши зазначені докази судом вбачається, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 7094,49 грн та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7237,65 грн є недоведеною, та доказами витребуваними за клопотанням позивача спростовується, оскільки заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку була виплачена позивачу 19 грудня 2017 року. Тому дана частина позовних вимог задоволенню не підлягає, оскільки необґрунтована та не підтверджена доказами. Стосовно позовної вимоги про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 694.86 грн, слід зазначити таке.. Судом в ході розгляду справи досліджено, довідки надані відповідачем, якими підтверджується, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачу несвоєчасно виплачувалась заробітна плата . Отже обставина про несвоєчасну виплату заробітної плати починаючи з 2016 року є доведеною в судовому засіданні, також доведеним є той факт, що відповідачем дана компенсація не виплачувалась позивачці та не була виплачена при звільненні Суд вважає, що вона підлягає задоволенню, але стосовно суми слід зазначити, що судом досліджено довідку № 48 від 25.07.2018 року ( а.с.55) про розрахунок компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату згідно якої вбачається детальний розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та відповідно компенсація становить 631,15 грн з яким погоджується суд та вважає його правильним та обґрунтованим, тому задоволенню підлягає сума яка визнається відповідачем та становить 631,15 грн. Застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Суд, вважає доведеною ту обставину, що відповідач по справі ДП «Хлібна база № 77» порушив права позивача, не провів з [PERSON] повний розрахунок при звільнені, а саме не нарахував та невиплатив компенсацію втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, що складає 631,15 гривень. Отже, суд враховуючи вищезазначене вважає, що відповідач по справі не виплатив позивачу всі належні йому суми від підприємства в день звільнення, а саме не виплатив компенсацію втрати частини доходу в зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати в сумі 631,15 гривень згідно розрахунку, по теперішній час тому позовна вимога про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, яка визнається відповідачем в розмірі 631,15 гривень підлягає задоволенню. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, борг роботодавця перед звільненим працівником, який складається з невиплаченої компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї компенсації, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Верховний Суд України у постанові від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16 роз'яснив, що вказані Закон та Порядок не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Зауважив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Використане у ст.3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Отже, невиплата компенсації є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу № Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації заборгованості за невиплачену заробітну плату - середнього заробітку за час затримки в сумі 56246,88 грн суд зазначає наступне. Судом встановлено та визнано сторонами, що дійсно при звільнені позивача з ним не був проведений розрахунок своєчасно. 19 грудня 2017 року відповідачем у справі було виплачено позивачу суму 7200,08 гривень як розрахунок при звільнені, яка складається із заробітної плати та компенсацію за використану щорічну відпустку в повному обсязі. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок компенсації, що становить 56246,88 грн виходячи із того, що середня заробітна плата позивача становить 206,79 грн. тобто до повного розрахунку. Дослідивши довідку відповідача № 47 від 25.07.20178 року вбачається, що відповідачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проводився також виходячи із розміру середньої заробітної плати позивача 206,79 грн, проте з позовної вимогою відповідач погодився лише частково, так як розрахував компенсацію по день розрахунку по 19.12.2017 року та складає вона 20265,42 грн, а враховуючи утримання податків до виплати 16821,73 грн. Суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом на підставі досліджених документів та встановлених обставин є доведеним той факт, що відповідач по справі при звільненні [PERSON] не виплатив всі належні йому суми, а саме компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати станом на день розгляду справи та з порушенням строку а саме 19 грудня 2017 року заробітну плату за липень. Стосовно періоду по який необхідно проводити розрахунок середнього заробітку за час затримки то, суд виходить з такого. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Що ж до обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то слід керуватися п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та нормами Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року. Так, у п.20 зазначеної Постанови говориться, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі cт. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається відсутність свої вини відповідач суду не довів, а згідно пояснень частково підтвердив позовні вимоги позивача. У п. 21 вищевказаної Постанови зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач в своїх позовних вимогах просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по серпень 2018 року, тому що до цього часу відповідачем не було проведено повний розрахунок, так як суд розглядає справу в межах позовних вимог, тому розглядає вимогу щодо стягнення середнього розрахунку по серпень 2018 року за вимогою позивача. В свою чергу відповідач визнає позовні вимоги лише за період з 01.08.2017 по 18.12.2017 року по день розрахунку із заробітної плати. Хоча із пояснень, які надані відповідачем вбачається, що вони визнають наявність боргу перед позивачем за компенсацію несвоєчасно виплаченої заробітної плати у сумі 631,15 грн , який не виплачено на теперешній час. Отже вбачається, що відповідачем не проведене повний розрахунок з позивачем у строки встановлені законом. У п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вказано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99 ). Як вбачається з розрахунків поданих сторонами середньоденний заробіток [PERSON] становить 206,79 гривень. За змістом частини 1 статті 13 Цивільно-процесуально кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, у зв'язку із чим суд рахує суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за заявлений ним період, а саме з серпня 2017 року по серпень 2018 року. Так, час затримки розрахунку виплати належної позивачеві компенсації з 01 серпня 2017 року по 31 серпня 2018 року складає 272 робочих днів. За таких обставин, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 56246 грн. 88 коп. (272 х 206 грн. 79 коп.). Суд погоджується з вимогою позивача щодо періоду за який просить стягнути з відпоідача суму середнього заробітку, оскільки відповідач в свою чергу знав про наявність перед позивачем даного грошового зобов'язання визнав, що сума боргу складає 631,15 гривень проте з дня звільнення та по день розгляду справи дану заборгованість перед позивачем не погасив. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За викладених обставин, враховуючи той факт, що відповідачем на день звільнення [PERSON] та по даний час заборгованість із виплати компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату не виплачена, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, а також в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку в заявлений позивачем період в розмірі 56246 грн. 88 коп. Позовні вимоги про стягнення з відповідача заробітної плати у сумі 7094,49 грн та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 7237,65 грн - задоволенню не підлягають, оскільки є необґрунтованими та спростованими у судовому засіданні. При цьому суд керувався положеннями вимог КЗпП України та виходив із того, що дослідженими у справі доказами доведено факт затримки відповідачем розрахунку. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в позові, такими, що не відповідають дійсності. Отже, відповідачем були порушені права та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому вони підлягали захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованих сум, Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Згідно приписів пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial