Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради за участю третьої особи Головного територіального управління юстиції в м. Києві про визнання права власності на квартиру. Свої вимоги мотивував тим, що 18 грудня 1997 року відповідно до договору купівлі-продажу № 2-0820/97, укладеного на Київській біржі нерухомості «Джі-Ай-Пі», він придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 44,8 кв.м. 04 квітня 2007 року позивач отримав технічний паспорт на квартиру [ADDRESS],в якому загальна площа квартири зазначена у розмірі 45,5 кв.м. 04 червня 2015 року позивач звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]. Проте, рішенням № 21965329 від 10 червня 2015 року Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру через розбіжності в площі у договорі купівлі-продажу № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року та технічному паспорті, складеного 04 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна, а саме в договорі - 44,8 кв.м., в технічному паспорті - 45,5 кв.м. Просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,5 кв.м. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги, звернувшись з позовом до [PERSON] за участю третьої особи «Київської біржі нерухомості «Джі-Ай-Пі» та остаточно просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року, укладений між позивачем та Товарною біржею «Київською біржею нерухомості «Джі-Ай-Пі» та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,5 кв.м. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги просив задовольнити позов в повному обсязі. Пояснив, що у теперішній час відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру через розбіжності в площі у договорі купівлі-продажу № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року та технічному паспорті, складеного 04 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна, а саме в договорі - 44,8 кв.м., в технічному паспорті - 45,5 кв.м. Відповідач в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомила. Представник третьої особи Товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Дослідив матеріали справи, суд встановив такі обставини справи. 18 грудня 1997 року відповідно до договору № 2-0820/97, укладеного та зареєстрованого Товарною біржею «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» позивач купив у відповідача квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальною площею 44,8 кв.м. (а.с. 11-12). Пунктом 7 цього Договору передбачено, що для виконання статті 277 Цивільного кодексу України (в редакції від 1963 року) договір підлягає реєстрації в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна на ім'я [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 7602 від 07 квітня 2015 року квартира [ADDRESS] на праві власності за [PERSON] не зареєстрована (а.с. 10). Як вбачається з матеріалів справи 04 червня 2015 року позивач звернувся із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про реєстрацію права власності на квартиру №140, по вулиці Микитенка, будинок 11-А в м. Києві. Рішенням № 21965329 від 10 червня 2015 року Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві позивачу було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] через розбіжності в площі у договорі купівлі-продажу № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року та технічному паспорті, складеного 04 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна, а саме в договорі - 44,8 кв.м., в технічному паспорті - 45,5 кв.м. (а.с. 9). Підставою для визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року, укладеного між позивачем та Товарною біржею «Київською біржею нерухомості «Джі-Ай-Пі» та визнання за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45,5 кв.м. позивач зазначає наявність розбіжностей в площі у договорі купівлі-продажу № 2-0820/97 від 18 грудня 1997 року та технічному паспорті, складеному 04 квітня 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна, а саме в договорі - 44,8 кв.м., в технічному паспорті - 45,5 кв.м. На підтвердження наявності розбіжностей в розмірах загальної площі квартири позивачем надано журнал внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень в будинку [ADDRESS] також план за поверхами від 04 квітня 2007 року, в яких загальна площа квартири № 140 становить 45,5 кв.м. (а.с. 7, 8). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). За правилами статті 392 ЦК України ( в редакції 2004 року) позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 328 ЦК України ( в редакції 2004 року) набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи те, що договір купівлі-продажу № 2-0820/97 був укладений 18 грудня 1997 року, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, який був чинний на час виникнення даних правовідносин. У ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР ( в редакції Закону від 29 грудня 1996 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно зі ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Як роз'яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 101,102,105, 114, 226 ЦК ). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, що існувала на момент виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки відповідно до наведених положень суд вправі лише за вимогою сторони, яка виконала цю угоду, та при доведеності ухилення другої сторони від нотаріального оформлення договору вирішувати питання про визнання такої угоди дійсною. Однак позивачем зазначено, що підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири є наявність розбіжностей в площі квартири. Крім того, на день розгляду справи у суді за змістом діючої ст. 220 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачена можливість визнання дійсним договору та висловлена правова позиція в постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-162цс12, що норма частини 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Щодо вимоги про визнання права власності на спірну квартиру, суд вважає таке. Статтею 128 Цивільного Кодексу Української РСР (в редакції 1963 року, яка була чинною на день виникнення правовідносин), передбачений момент виникнення права власності, а саме, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що предметом договору купівлі-продажу від 18 грудня 1997 року є двокімнатна квартира [ADDRESS], тому цим договором до позивача переходять три правомочності - володіння, користування і розпорядження, що у своїй сукупності становлять зміст права власності. Позивачем не доведено, що діями відповідача порушуються його законні права та інтереси, які би підлягали судовому захисту. Тому у задоволенні позовних вимоги [PERSON] до [PERSON] за участю третьої особи Товарної біржі «Київська біржа нерухомості «Джі-Ай-Пі» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на квартиру слід відмовити.

Outcome: dismissed