Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування приміщеннями в будинку [ADDRESS] В позові зазначив, що є власником 37/100 частин вказаного житла, в якому з його дозволу зареєстрована його донька - відповідач по справі, однак з червня 2016 року, коли вона добровільно залишила будинок, до теперішнього часу житлом не користується, не виказує наміру проживати в ньому, в будинку немає особистих речей відповідача. Перебування відповідача на реєстраційному обліку в належному позивачу житлі створює перешкоди у користуванні та розпоряджанні належним йому нерухомим майном. Його бажання оформити субсидію зі сплати комунальних послуг за умови перебування на реєстраційному обліку працездатної за віком і здорової доньки приречене на невиконання. У зв'язку з викладеним просить про усунення цих перешкод шляхом позбавлення відповідача права користування будинком. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, але надав пояснення, зміст яких не відповідає наведеним ним в позові обставинам. Зокрема, позивач пояснив, що з народження відповідач проживає в будинку, частина якого належить позивачеві, залишала житло лише в 2005 або 2006 роках, переїхавши до місця проживання чоловіка - в м. Нікополь Дніпропетровської області. Проте позивач особисто перевіз доньку додому, коли з'ясувалося, що її сімейне життя проходить на тлі постійних конфліктів і застосування до неї насильства з боку чоловіка. З того часу вона постійно проживає в будинку, що належить йому і його покійній матері - [PERSON], чия смерть сталася [INFO]. В теперішній час відповідач проживає з чоловіком і двома малолітніми дітьми. Позивач є батьком молодшого сина, 1990 року народження, який мешкає разом з батьком. Житлової площі в будинку вочевидь недостатньо для проживання такої кількості осіб. Між тим [PERSON] є хворою людиною, інвалідом першої групи, переніс три інсульти, які позначились на стані його соматичного та психічного здоров'я, в силу чого він потребує спокою, випробовує потребу в самітності, тиші, яких не може йому забезпечити проживання під одним дахом з двома малолітніми особами. У зв'язку з викладеним в суді просить припинити реєстрацію відповідача в його житлі, заявивши, що це стане підставою для видалення її та членів її сім'ї з будинку, про що сторони домовляться у позасудовому порядку. Відповідач позов не визнала. В обґрунтування заперечень пояснила, що позовні вимоги містять хибні твердження про її фактичне непроживання в житлі батька. Насправді вона проживає в будинку своїх бабусі та батька з народження. Навіть, коли її подружнє життя протікало за межами м. Запоріжжя, вона щотижня навідувала батьків, а з 2006 року знову вселилася з їхнього дозволу на постійне проживання. Іншого місця проживання у неї немає, їй нема куди йти з двома малолітніми дітьми. Доводи позивача про щільність сумісного проживання спростовує тим, що батько фактично проживає в бабусиній частині будинку, яка становить 63/100 його частин і оснащена окремим входом, заяву про прийняття якої в спадщину він подав після смерті бабки до нотаріальної контори. Після досягнення повноліття і отримання самостійних заробітків виключно вона здійснює ремонт в житлі, постійно поліпшуючи його стан. Неспроможними є твердження позову про відсутність її особистих речей в будинку, оскільки там знаходяться не лише речі її особистого вжитку, а й численні предмети меблів, лише які і утворюють інтер'єр кімнат, посуд, побутова техніка. Саме з цією нерухомістю вона пов'язує усвідомлення нею домівки, інших місць проживання вона не знала ї для неї несподівано подання цього позову, так як в сім'ї панують теплі, доброзичливі стосунки, члени родини проживають у відокремлених приміщеннях, що дає змогу побути на самоті. Під час інсультів батька у відсутність інших близьких родичів вона і її чоловік виходжували його, за власний кошт купували ліки, сплачували реабілітаційні процедури, харчування, предмети гігієни, здійснювали постійний догляд. У зв'язку з недоведеністю позову просить про відмову в його задоволенні. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності № 749, видане Запорізьким міськкомунгоспом 28 жовтня 1985 року, позивачу належить 37/100 частин будинку [ADDRESS] (а. с. 5-7). Учасником права спільної сумісної власності на цю нерухомість, якому належало 63/100 її частини, була [PERSON] - мати позивача, - смерть якої сталася [INFO] (а. с. 8). В будинку зареєстрована з 26 жовтня 2005 року і постійно проживає відповідач (а. с. 4, 9, зворотний бік). Свої вимоги позивач спрямував в русло правовідносин, що врегульовані ст. 71 ЖК Української РСР та ст. 391 ЦК України. Оскільки положення ст. 71 ЖК Української РСР регулюють особливості користування житлом державного та громадського житлового фонду, зокрема, підстави для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами та членами їх сімей, суд не вбачає підстав для їхнього застосування до правовідносин, що існують між сторонами. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із роз'ясненнями пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. Як спосіб захисту свого права позивач обрав пред'явлення вимог про усунення перешкод у здійсненні ним права власності шляхом позбавлення відповідача права користування належним йому житлом; як на передумову для подання цього позову посилається на те, що перешкодою для реалізації ним права власності є тягар сплати житлово-комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих в будинку осіб, неможливість оформлення субсидії, а в судовому засіданні, крім того, зауважує на своїх хворобах, які унеможливлюють проживання великої кількості осіб, серед яких дві неповнолітні дитини, під одним дахом. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До видів речових прав на чуже майно в силу ст. 395 ЦК України відноситься, зокрема, право користування, а в силу ст. 405 ЦК Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вирішуючи вимоги позову про позбавлення відповідача права користування належним позивачу будинком на користь відповідача, суд виходить з того, що існування цього права може бути зумовлене його реалізацією, тобто постійним проживанням в житлі, а умисне, без поважних причин, припинення користування житлом, належним власнику, є підставою для позбавлення члена сім'ї права користування. Аналізуючи правовідносини, які існують між сторонами, суд доходить висновку, що відповідачка проживає в житлі позивача як член його сім'ї, пов'язаний з ним кровною спорідненістю, яка оселилася в цьому житлі зі згоди власника і протягом усього часу проживання не втрачає інтересу до нього, відноситься як до свого власного, не має іншого помешкання. Хоча позивач в судовому засіданні і спростував відомості, наведені в позові, про свідоме добровільне залишення відповідачем будинку і непроживання в ньому з червня 2016 року, проте як спосіб свого захисту він застосовує саме вимогу про визнання відповідача такою, що втратила право користування, тому з огляду на наведені положення цивільного і житлового законодавства суд не вбачає передумов для задоволення цієї вимоги. Твердження про те, що стан здоров'я позивача не дозволяє йому ділити тісні приміщення з іншими особами, не є підставою для застосування обраного ним способу захисту, оскільки правові підстави для позбавлення [PERSON] права користування житлом саме як члена сім'ї власника відсутні, тому ці твердження судом не приймаються. Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. При вирішенні спору суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК) або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК). Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Виходячи з викладеного, суд вважає, що право відповідача підлягає захисту навіть за наявності вимоги власника про усунення перешкод у здійсненні ним свого права, оскільки, як вже зазначено судом, мотиви, на які посилається позивач, вимагаючи припинення права користування житлом відповідача, не підпадають під передбачені законом підстави для позбавлення права користування жилими приміщеннями члена сім'ї власника житла.

Outcome: dismissed