Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому після уточнення позовних вимог, просить визнати протиправним та скасувати наказ державного секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №59-п від 17.03.2017 року про звільнення його з посади директора Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» та зобов'язати Державне підприємство «Львівський державний ювелірний завод» виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову покликається на те, що з 22.05.2009 року працював на посаді директора державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» Міністерства економічного розвитку і торгівлі України за контрактом №2-35 від 22.05.2009 року. 17.03.2017 року, на підставі доповідної записки начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства економічного розвитку від 15.03.2017 року №5201-03/20, наказом секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №59-п позивача було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівника підприємства, відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України. Наказ про звільнення вважає протиправним та таким, що істотно порушує права та законні позивача, оскільки, як вказує позивач не допускав жодного одноразового порушення трудових обов'язків, тож на думку останнього такий підлягає скасуванню. Позивач та його представники в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просять позов задоволити. Представники відповідачів в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просять відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що на підставі контракту №2-35 від 22.05.2009 року, [PERSON] було призначено на посаду директора Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод», термін дії якого визначено з 22.05.2009 року по 21.05.2014 року /а.с.31-38/. У відповідності до положень ч.1 ст.39-1 КЗпП України, якщо після закінчення довору трудові відносини фактично травють і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. 17.03.2017 року наказом секретаря Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №59-п позивача було звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків керівника підприємства, відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України /а.с.10/. Як вбачається з доповідної записки начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства економічного розвитку від 15.03.2017 року №5201-03/20, на підставі якої було видано оскаржуваний наказ про звільнення, така була складена на основі проведеного Управлінням Міністерства економічного розвитку і торгівлі України внутрішного аудиту на Державному підприємстві «Львівський державний ювелірний завод». За результатами проведеного на підприємстві аудиту, що підтверджується аудиторським звітом №5202-03/1 від 10.02.2017 року /а.с.70-98/, виявлено ознаки доведення ДП «Львівський державний ювелірний завод» до банкуртства, зокрема зазначено про підписання керівником підприємства [PERSON] завідомо невигідних для підприємства договорів та наявності значної суми боргових зобов'язань перед податковим органом, що підтверджені в свою чергу виконавчим документом /а.с.39-40/. Відповідно до ст.43 Конституції України, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно положень п.1 ст.41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Як вбачається з матеріалів справи, проведеним на Державному підприємстві «Львівський державний ювелірний завод» аудитом було охоплено період з 01.01.2014 року по 30.09.2016 року. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підставою для звільнення є вчинення особою разового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваюче порушення, зокрема, неналежне виконання своїх обов'язків тощо. Відтак, суд приходить до висновку, що ряд виявлених недоліків та порушень, зокрема порушення позивачем як керівником підприємства трудового законодавства, прийняття неефективних управлінських рішень в період перебування на посаді директора Державному підприємстві «Львівський державний ювелірний завод», які стали підставою для звільнення [PERSON] мають ознаки порушень триваючого характеру, крім того доповідна записка начальника управління внутрішнього аудиту Міністерства економічного розвитку від 15.03.2017 року №5201-03/20 та оскаржуваний наказ про звільнення не містять жодного посилання на одноразове порушення позивачем покладених на нього трудових обов'язків. Суд вважає за необхідне відзначити, що наказ про звільнення працівника має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника, тож за своїм змістом не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов'язків, відтак суд не приймає до уваги твердження представників відповідача про законність винесення оскаржуваного наказу, адже такі не підтверджені жодними належними по справі доказами. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що звільнення [PERSON] з посади директора Державного підприємства «Львівський державний ювелірний завод» відбулося з порушенням установленого законом порядку, не обґрунтованою є наявність всіх ознак порушення, визначеного як підстава звільнення у п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Крім того, згідно ч.2 ст.235 КУпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При визначенні середньомісячного заробітку, суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Як вбачається з довідки про середню заробітну плату позивача [PERSON] за період 21.03.2017 року по 02.06.2017 року, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 25 878 гривень 78 коп., відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача Державне підприємство «Львівський державний ювелірний завод» на користь позивача. Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Outcome: approved