Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, у якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON] 16.08.2005 року укладено кредитний договір №KF35646 на суму 33000 доларів США, строком до 16.08.2020 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 14% річних. Крім того, 16.08.2005 року між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та [PERSON], [PERSON], [PERSON] був укладений договір іпотеки №KF35646. На виконання кредитного договору позивачем було видано кредит на вищевказану суму. Заборгованість відповідачів перед позивачем станом на 20.12.2012 року становить 14265,91 доларів США заборгованості по кредиту, 319,35 доларів США заборгованості по процентах, 171,96 доларів США пені та 2477,18 гривень витрат за проведення претензійно-позовної роботи. Відтак, позивач просить звернути стягнення на заставлене майно, а саме квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам в рахунок заборгованості та виселити останніх зі згаданої квартири. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву з клопотанням слухати справу у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що у зв'язку із накладенням мораторію на продаж заставленого майна, а також ухваленням рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за даним кредитним договором, просить відмовити у задоволенні позову. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи. На підставі ст.169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Заслухавши пояснення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 16.08.2005 року між ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №№KF35646 на суму 33000 доларів США, строком до 16.08.2020 року та відсотками за користування кредитом у розмірі 14 відсотків річних. Згідно умов кредитного договору № KF35646 від 16.08.2005 року, ПАТ «Фольксбанк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк», надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 33000,00 доларів США з терміном погашення до 16.08.2020 року. Крім того, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.05.2014 року вирішено стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ПАТ «ВІЕс Банк» заборгованість за згаданим вище кредитним договором від 16.08.2005 року в сумі 14265,91 доларів США, 319,35 доларів США несплачених процентів, 171,96 долар США пені, а всього на загальну суму 14 757,22 доларів США. У відповідності до ст.ст.546, 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що в свою чергу, є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання. Так, у ст.1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відтак, для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між позивачем ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон банк») та відповідачами 17.08.2005 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до умов іпотечного договору відповідачі (іпотекодавці) з метою повного та своєчасного виконання основного зобов'язання за наведеним вище кредитним договором передали в іпотеку банку (іпотекодержателю) нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 71,7 кв.м (предмет іпотеки), що належить їм на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру. Згідно із вимогами ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Також ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, 7 червня 2014 р. набрав чинності Закон України від 3 червня 2014 р. «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до п. 1 якого протягом його дії: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України від 2 жовтня 1992 року «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що в позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Пункт 4 названого вище закону визначає, що протягом дії цього Закону інші Закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Таким чином, беручи до уваги положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та враховуючи, що в спірній квартирі площею 71,7 кв.м. проживають відповідачі, які є громадянами України, спірна квартира перебуває в іпотеці для забезпечення належного виконання умов споживчого кредиту, такий надано в іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку про неможливість звернення стягнення на спірну квартиру під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті. Підстав, які б виключали можливість застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачами, в судовому засіданні не встановлено. Зокрема, всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням доказів у відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України представником позивача не було наведено суду жодних доводів чи заперечень, які б виключали можливість застосувати цей закон до спірних правовідносин. Його ж покликання ж на те, що на момент виконання рішення суду мораторій припинить свою дію не може бути підставою для задоволення позову та не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Враховуючи вище викладене, а також вимоги ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку не існують підстави для захисту прав позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, закріплення за позивачем права управителя та виселення відповідачів з квартири у зв'язку з введенням мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому на даний час, ця обставина унеможливлює задоволення позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк». Тобто, на підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення та в такому слід відмовити. Крім цього, на думку суду позивач не позбавлений права при зміні обставин, а саме скасування мораторію, повторно звернутися до суду з аналогічним позовом. Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог. З наведених міркувань та

Outcome: dismissed