Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору №1 до договору оренди землі № 180 від 05 грудня 2005 року недійсним, посилаючись на те, що 05 грудня 2005 року він і ТОВ «Агрофірма «Кочубій» уклали договір оренди землі загальною площею 9,26 га терміном на 10 років. В березні 2016 року позивачу стало відомо про те, що 11 вересня 2007 року нібито, він, з одного боку, та ТОВ «Агрофірма «Кочубій», в особі директора [PERSON], що діє на підставі Статуту, надалі «Орендар», з другого боку, уклали додатковий договір до договору оренди землі № 180 від 05.12.2005 року, в якому збільшили строк дії основного договору на термін 15 років. 18 березня 2016 року закінчився термін дії договору оренди земельної ділянки, який був укладений терміном на 10 років. В лютому 2016 року позивач звернувся до керівника ТОВ «Агрофірма «Кочубій» з вирішенням питання про те, що закінчується термін дії договору оренди земельної ділянки і виявив бажання в подальшому обробляти самостійно належну йому земельну ділянку, але разом з тим орендар дій ніяких не вчиняв, щодо повернення йому земельної ділянки, а продовжує обробляти її, посилаючись на те, що укладено додаткову угоду. Зауважував на те, що орендар належним чином не поінформував і письмову пропозицію укласти додатковий договір №1 до договору оренди земельної ділянки з ним не пропонував. Додатковий договір до договору оренди землі все таки був укладений і оформлений без його відому, яким чином йому не відомо. Додатковий договір він не отримував. Додатковий договір №1 до договору оренди земельної ділянки знаходився увесь цей час у орендаря поки позивач не розпочав процедуру виходу із оренди, де і змушений був витребувати свій екземпляр додаткового договору в бухгалтерії відповідача, однак йому було повідомлено про те, що договір оренди землі продовжений ще на 15 років. Отримавши на руки додатковий договір, позивач виявив, що він правочин не схвалював. Позивач вважав, що вищевказаний додатковий договір є недійсним, і ним не підписувався, а підпис був виконаний іншою особою. Просив суд визнати недійсним вищезазначений додатковий договір. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Крім того, позивач наголосив на тому, що йому не було відомо про існування додаткової угоди, про цей факт він дізнався у 2016 році. Щодо отримання збільшеного розміру орендної плати наголосив, що вважав, що відповідач і повинен сплачувати таку оренду плату. Крім того, просив суд стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. При цьому вказав, що позивач пропустив процесуальний строк на звернення до суду та просив застосувати строк позовної давності. Крім того, відповідач у запереченні, адресованому суду, зазначив, що вважає вимоги позивача до ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про визнання недійсним додаткового договору безпідставними, необґрунтованими і такими, що не можуть бути задоволеними, враховуючи наступне. 05 грудня 2005 р. між товариством та позивачем було укладено договір оренди землі, згідно якого товариству в користування передавалась земельна ділянка площею 9,26 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та вирощування с/г продукції, строком дії на 10 років, з дати набрання чинності правочину. Реєстрація правочину була проведена Новоархангельським відділом Кіровоградської регіональної філії центру ДЗК, про що в Державному реєстрі вчинено запис за № 180 від 06 березня 2006 р. Отже за домовленістю сторін та у відповідності діючого на той час законодавства, дія договору мала б припинитись 06 березня 2016 р. У період дії правочину сторонами, за домовленістю, було переглянуто ряд умов та укладено додатковий договір до вчиненого раніше правочину, а саме 11 вересня 2007 р. було підписано додатковий договір, згідно якого було внесено ряд змін, що стосуються зокрема розміру орендної плати (збільшено відносно умов основного договору), строку дії правочину (збільшено відносно основного договору) та змін, що стосуються чинності договору та кількості його екземплярів. Враховуючи вимоги закону, зазначений додатковий договір, враховуючи форму та реєстрацію основного договору, підлягав державній реєстрації, і тільки після проведення такої реєстрації набирав законної сили та був обовязковим для виконання сторонами. Державна реєстрація додаткового договору була проведена 14 вересня 2007 р., про що в Державному реєстрі вчинено запис за № 420. Отже, саме з цієї дати сторони закріпили/ прийняли на себе додаткові зобовязання прописані додатковою угодою. Під час укладення додаткового договору між товариством та позивачем додержано усіх необхідних вимог чинного законодавства України (зокрема тих, що встановлені ст. 203 ЦКУ). Зміст додаткової угоди не суперечить ЦКУ, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а додаткова угода була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Таким чином, не порушуючи вимог чинного законодавства України, між позивачем і товариством був укладений додатковий договір до договору оренди землі, який на виконання ст. 654 ЦКУ вчинений у такій самій формі, як і договір (письмова форма з подальшою державною реєстрацією), яким було внесено ряд змін. Норма щодо можливості внесення змін, передбачена самим договором (п. 36 Договору). Товариство належним чином виконує умови, взятих (в тому числі, що стосується внесених змін) на себе зобовязань, зокрема проводить використання земельної ділянки на умовах та у спосіб передбачений п. 15-17 Договору. Доказом є відсутність протягом дії правочину будь-яких зауважень зі сторони позивача. Також належним чином проводиться нарахування та виплата орендної плати в строки та спосіб передбачений умовами договору. Враховуючи наведене, доводиться той факт, що сторони знали про прийняті на себе обовязки по зміненому правочину, а відтак товариству незрозуміло, по яким причинам на даний час позивач відмовляється від взятих зобовязань та вказує про те, що йому не було відомо про вказаний правочин. Не вважав доказом, а також належним документом, який може мати значення для вирішення справи, заяву, подану позивачем 05 листопада 2015 р. адже вона була подана, навіть якщо врахувати термін дії основного договору, за пять місяців до дати його закінчення, а тому не тягне необхідності надання відповіді, і, тим більше, не є попередженням про необхідність повернення земельної ділянки. Звернув увагу суду на ту обставину, що позивач не погоджується лише з однією умовою (пунктом) додаткового договору, стосовно строку дії правочину, при цьому приймаючи інші пункти внесені до договору. Принаймі позовні вимоги не містять заперечень або ж того факту, що позивачу не було відомо про інші змінені пункти. Також вказав, що позивач, крім власних свідчень, не наводить більше жодних даних /документів/ свідчень, які б підтверджували те, що останньому не було відомо про змінені зобовязання, а отже і про існування додаткового договору. Більш того, враховуючи отримання орендної плати в 2016 р., доводиться те, що позивач приймає орендні відносини, при цьому ініціюючи спір про визнання правочину недійсним. На думку представника відповідача вказані дії є нелогічними. Враховуючи, що в матеріалах справи (знову ж таки крім свідчень позивача) не міститься доказів того, що останньому не було відомо про змінені орендні відносини (відповідно додаткового договору), а прийманням орендних відносин після березня 2016 р. (термін коли мав би закінчитись основний договір) навпаки доводиться те, що позивач достеменно знав про прийняті зобовязання, а також відсутність в позовній заяві клопотання про поновлення строків і позовної давності, вважав за необхідне просити суд відмовити в задоволенні позову у звязку з пропущенням строку для звернення до суду. У звязку з вищевказаним, відповідно ст. 267 ЦК України, просив суд про застосування строків позовної давності для звернення [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі. Крім того, зазначив, що позов не містить жодного доказу по суті заявлених вимог. Так як підстави /докази недійсності додаткової угоди відсутні, додатковий договір пройшов державну реєстрацію, вимога позивача про визнання останнього недійсним є безпідставною та незаконною. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а заява про застосування строків не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Позивач є власником земельної ділянки площею 9,26 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 322973, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.9/. 05.12.2005 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки на строк 10 років. Земельна ділянка у тимчасове користування була передана відповідачу 06.03.2006 року /а.с.4-6/. 11 вересня 2007 року від імені позивача був\~ укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 180 від 05 грудня 2005 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у\~ Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 14 вересня 2007 року за № 420 /а.с.10/. Статтями\~14,\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі»\~ укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст.\~6\~та ст.\~627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3\~ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. \~ Відповідно\~до ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6\~ст. 203 ЦК України. \~Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \~Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Ч. 1 ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам розяснено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1\~ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. ст. 10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивача ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19.04.2017 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.40-41/. Згідно з висновком експерта № 17-804 від 13.06.2017 року підпис імені [PERSON] у додатковому договорі № 1 від 11.09.2007 року до договору оренди землі № 180 від 05.12.2005 року, зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України» запис у Державному реєстрі земель від 14 вересня 2007 року за № 420 виконаний не самим [PERSON], а іншою особою /а.с.54-56/. Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи. Судом не приймається до уваги твердження представника відповідача, викладене в запереченні на позов, з приводу пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи, спочатку 05.12.2005 року між сторонами було укладено договір оренди землі на строк 10 років, який в подальшому було одноособово пролонговано відповідачем на термін 15 років 11.09.2007 року /а.с.4-6,10/. Про наміри припинення з відповідачем правовідносин позивач виклав свою позицію у заяві, адресованій на імя керівника господарства ТОВ «Агрофірма Кочубій», дана заява датована 05.11.2015 року /а.с.12/. Тобто заява подана до закінчення строку дії основного договору. З цього можна зробити висновок, що позивач діяв у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувався тим, що термін дії договору складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додатковій угоді. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. Дефініція строку позовної давності дана у ст. 256 ЦК України, зокрема це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач не знав та не міг знати про існування додаткової угоди, оскільки вона була складена відповідачем одноособово та не вручалась позивачу, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд, враховуючи наведене, вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, про те, що позивач був обізнаний в укладанні додаткової угоди та, що реєстрація договору, яка відбулась 14.09.2007 року /а.с.10/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку. Висновок судово-почеркознавчої експертизи вказує на те, що відповідач на час укладання додаткової угоди взагалі зневілював інтересами позивача, самостійно уклав та подав її на реєстрацію при цьому порушивши конституційні права позивача на вільне володіння, розпорядження, користування належною йому земельною ділянкою (ст. 41 Конституції України). Не заслуговує на увагу твердження відповідача про збільшення розміру орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою, оскільки ці дії вчинялись відповідачем самостійно, а не так як обумовлено сторонами в основному договорі (п. 36 договору). Тобто це було власним рішенням відповідача, на думку суду з метою заохочення орендодавця, при цьому переслідуючи мету повторно в майбутньому схвалити з ним тотожній правочин. Збільшення орендної плати не може мати привязку до схвалення правочину позивачем та відрахування з часу її збільшення строку позовної давності. Також суд відмічає, що відповідач надав суду відомості про виплату грошей (як доказав сплати збільшеної орендної плати), а не орендної плати, як передбачено п. 9 основного договору оренди землі. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорюваний договір позивач не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, строк на звернення до суду з даним позовом не пропустив, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати /а.с.1,59/. На підставі\~ викладеного,

Outcome: approved