Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про фінансовий лізинг, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача суму заборгованості у розмірі 44 081,41 грн. за договором про фінансовий лізинг №K500А+28383041 від 21.05.2013 року та судові витрати, мотивуючи вимоги тим, що 21.05.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір про фінансовий лізинг №K500А+28383041, за умовами якого відповідач отримав від позивача у платне користування автомобіль марки Fiat, модель: Linea, тип ТЗ: Седан/Лифтбек, № кузова/шасі: [NUMBER] реєстраційний номер: [NUMBER] та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк до 21.05.2018 року та у розмірі, встановленому у графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. У зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним договором станом на 19.10.2016 року утворилась заборгованість 44 081,41 грн., яку позивач просить стягнути у судовому порядку. В судове засідання представник позивача Сафір Ф.О. не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.87), однак однією з позовних вимог є розгляд справи у відсутність представника позивача та винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.86), з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у його відсутність до суду не звертався. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). 21.05.2013 року відповідач став клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк»), підписавши заяву про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу №K500А+28383041, за умовами якого відповідач отримав від позивача у платне користування автомобіль марки Fiat, модель: Linea, тип ТЗ: Седан/Лифтбек, № кузова/шасі: [NUMBER] реєстраційний номер: [NUMBER] та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, пов`язані з виконанням договору лізингу, у строк до 21.05.2018 року та у розмірі, встановленому у графіку лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору (а.с.7-9). Вказаний об`єкт лізингу за даним договором відповідач [PERSON] отримав від позивача 21.05.2013 року. Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її в користування лізингоодержувачу на визначений строк неменше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажутранспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до ст. 628 ЦК України. Частиною 2 ст. 806 ЦК України передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, установлених у цьому параграфі та законі. До відносин, пов`язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж і положення про договір поставки, якщо іншого не встановлено законом. Відпоівдно до ст. 799 ЦК України, дія якої поширюється на спірні відносини, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Звідси випливає, що й договір фінансового лізингу, який містить елементи договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, повинен бути нотаріально посвідченим. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Оскільки, укладений між ПАТ «КБ «Приватбанк» та [PERSON] договір лізингу №K500А+28383041 від 21.05.2013 року не посвідчений нотаріально, він є недійсним у силу вказаних норм права (нікчемним правочином). Такі висновки узгоджуються з висновками ВСУ, викладеними в постановах від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16, від 22.11.2017 року у справі №63-428цс17. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 19.10.2016 року заборгованість відповідача [PERSON] за фактичний строк користування предметом лізингу становить 44 081.41 грн., що складає: 24 913,47 грн. - заборгованість по залишку вартості предмету лізингу; 15 284,27 грн. - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 7 870,58 грн. - заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу; 4 968,50 грн. - заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу; 6 328,86 грн. - заборгованість з пені. Таким чином, оскільки судом визнано укладений між сторонами договір лізингу нікчемним, застосуванню підлягають наслідки нікчемності правочину, визначені ч.1 ст. 216 ЦК України, тобто з відповідача на користь позивача слід стягнути несплачену вартість предмету лізингу, яка становить 24 913,47 грн., а в задоволенні решті вимог відмовити. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1 378 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial