Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] , за місцем його проживання або перебування. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2009 року по 18 жовтня 2013 року, від якого вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу у сторін почали виникати розбіжності щодо визначення місця проживання дитини, у зв`язку із чим позивач вважає, що малолітній [PERSON] , [INFO] , повинен проживати разом з ним, оскільки він працевлаштований, має регулярний дохід, що дозволяє сина забезпечити всім необхідним. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальною забезпеченості. Також зазначив, що протягом всього часу, а саме з моменту припинення шлюбних відносин з відповідачем, син постійно вказує на своє бажання проживати разом з ним, у зв`язку з тим, що дуже прив`язаний до позивача як до батька. Зазначає, що відповідач проживає в місті Севастополі Автономної Республіки Крим, веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, останні декілька років не приймає участі у вихованні, навчанні та розвитку дитини. Вважає, що проживання сина разом з ним відповідає його інтересам. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2017 року вказану позовну заяву передано для забезпечення розгляду до Печерського районного суду міста Києва. Ухвалою судді від 02 серпня 2017 року вказаний позов залишено без руху, а в зв`язку з усуненням недоліків ухвалою судді від 14 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. 30 серпня 2018 року ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції. Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року в зв`язку з набранням чинності 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, відповідно до якого ЦПК України викладено у новій редакції, з урахуванням цього розгляд даної цивільної справи призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. У встановлений строк 25 лютого 2019 року від представника відповідача надійшов письмовий відзив, у якому останній заперечив проти задоволення позову, зазначивши про те, що син сторін проживав разом із відповідачем до 08 липня 2017 року, а в подальшому його матір привезла до міста Києва для побачення із батьком, де він на вимогу батька і залишився. Також, представник відповідача вказав на належне виконання материнського обов`язку відповідача, а також на те, що всупереч доводів позивача вона має позитивні характеристики за місцем роботи та на обліку у лікаря психіатра-нарколога не перебуває. Ухвалою суду від 25 лютого 2019 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати відмовлено в задоволенні клопотань про витребування доказів. 04 березня 2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що доводи представника відповідача, викладені у відзиві не відповідають дійсності, з огляду на те, що дитина категорично відмовилась повертатись до Криму, посилаючись на зловживання відповідачем алкогольними напоями та те, що остання не проявляє належної турботи та піклування до нього, а тому між сторонами було узгоджено, що він деякий час (до кінця літа 2017 року) буде проживати разом із батьком. При цьому, будь-яких обмежень у спілкуванні відповідача із дитиною позивач не проявляв, а навпаки не заперечував проти безпосереднього спілкування. Ухвалою суду від 24 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, надавши спільну заяву в якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили справу розглядати без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутність сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає постановленню рішення. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської радив судове засідання своїх представника не направила, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника та висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини. Врахувавши заяву сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 2009 року по 18 жовтня 2013 року, що підтверджується заочним рішенням Балаклавського районного суду міста Севастополя Автономної Республіки Крим від 07 жовтня 2013 року у справі № 762/2637/13-ц. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві. Заочним рішенням Балаклавського районного суду міста Севастополя Автономної Республіки Крим від 07 жовтня 2013 року у справі № 762/2637/13-ц шлюб укладений між сторонами було розірвано. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу, син сторін [PERSON] залишився проживати разом з позивачем, а відповідач проживає на тимчасово окупованій території в Автономній Республіці Крим. Позивач просив визначити місце проживання [PERSON] , з ним, за місцем його проживання або перебування, посилаючись на те, що протягом всього часу, а саме з моменту припинення шлюбних відносин з відповідачем, син постійно вказує на своє бажання проживати разом з ним, у зв`язку з тим, що дуже прив`язаний до позивача як до батька. Також, зазначив, що він працевлаштований та має регулярний дохід, що дозволяє забезпечувати сина всім необхідним, позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, він проживає разом з сином, якому створено всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області 02 жовтня 2018 року № 194/26 дитина проживає з батьком і їй створені належні умови для проживання, навчання, розвитку та проведення дозвілля, а тому відсутні об`єктивні підстави для відмови у визначенні місця проживання дитини разом із батьком. У відповідності до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Таким чином, судом встановлено, що позивач забезпечений житлом, в будинку створені належні умови для проживання дитини. Позивач належним чином виконує свої обов`язки, створив всі умови для повноцінного розвитку свого сина. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з викладеного вище, обставин, встановлених судом, суд приходить до висновку, що проживання сина [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] , відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд вважає необхідним визначити місце проживання сина сторін, разом з його батьком. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, які складаються з суми судового збору 640,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved