Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що 16.03.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди автомобіля, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 481. Протягом 2012-2013 року відбулося повне виконання вказаного договору. Також між ними укладені додаткові угоди № 1 (від 14.03.2013 року), № 2 (від 14.03.2014 року), № 3 (від 01.06.2014 року) та № 4 (від 01.03.2015 року) до вказаного договору оренди автомобіля, які також були повністю виконані сторонами протягом 2013-2016 років. 16 березня 2016 року між ним та відповідачем укладено додаткову угоду № 5 до договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року, яка виконана сторонами частково. Сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року, а також усіх зазначених додаткових угод, однак ТОВ «АФ Рубанський» ухиляється від їх нотаріального посвідчення. У зв'язку з наведеним просить визнати додаткові угоди до договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року № 1 від 14.03.2013 року, № 2 від 14.03.2014 року, № 3 від 01.06.2014 року, № 4 від 01.03.2015 року та № 5 від 16.03.2016 року дійсними. Відповідач в судове засідання представника не направив, відповідно до ч.2 ст 158 ЦПК України надав суду клопотання про визнання позову та розгляд справи за відсутності його представника. Суд, ухвалив розглянути справу у відсутності представника відповідача та відмовив йому у прийнятті визнання позову, продовживши судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, суду пояснив, що оскільки додаткові угоди до договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року, які в основному виконані, нотаріально не посвідчені, то вони можуть бути визнані в подальшому недійсними. Відповідач же, в свою чергу, відмовляється вживати заходів до їх нотаріального посвідчення, а тому просив визнати додаткові угоди до договору оренди автомобіля дійсниими. Суд розглянувши справу вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 16 березня 2012 року сторони уклади договір оренди автомобіля, предметом якого є належний позивачеві автомобіль марки «PEUGEOT PARTNER» 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 481 (а.с. 4). Строк дії договору - з моменту його підписання та нотаріального посвідчення та протягом настпних 365 календарних днів. Строк орендного використання автомобіля дорівнює строку дії договору (п. 6.1 Договору). 14 березня 2013 року сторонами укладено додаткову письмову угоду № 1 до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, якою п. 6.1 Договору викладено в такій редакції: строк дії договору - з моменту його підписання та нотаріального посвідчення до 16 березня 2014 року. Строк орендного використання автомобіля дорівнює строку дії договору (а.с. 5). 14 березня 2014 року сторонами укладено додатков письмову угоду № 2 до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, якою п. 6.1 Договору викладено в такій редакції: строк дії договору - з моменту його підписання та нотаріального посвідчення до 16 березня 2015 року. Строк орендного використання автомобіля дорівнює строку дії договору (а.с. 6). 01 червня 2014 року сторонами укладено додаткову письмову угоду № 3 до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, якою п. 3.1 Договору викладено в такій редакції: розмір орендної плати за цим договором з урахуванням індексації становить 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень 00 копійок на місяць (а.с. 7). 01 березня 2015 року сторонами укладено додаткову письмову угоду № 4 до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, якою п. 3.1 та п. 6.1 Договору викладені в такій редакції: п. 3.1. розмір орендної плати за цим договором з урахуванням індексації становить 1765 (одна тисяча сімсот шістдесят п'ять) гривень 00 копійок на місяць; п. 6.1. строк дії договору - з моменту його підписання та нотаріального посвідчення до 16 березня 2016 року. Строк орендного використання автомобіля дорівнює строку дії договору. Договір доповнено також п. 2.6 згідно якої орендар має право здійснювати за свій рахунок технічне обслуговування та поточний ремонт визначеного цим Договором Автомобіля в межах до 3000 (трьох тисяч) гривень 00 копійок на рік (а.с. 8). 16 березня 2016 року сторонами укладено додаткову письмову угоду № 5 до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, якою п. 6.1 Договору викладено в такій редакції: строк дії договору - з моменту його підписання та нотаріального посвідчення до 16 березня 2017 року. Строк орендного використання автомобіля дорівнює строку дії договору (а.с. 9). З листа ТОВ «Агрофірма Рубанський» № 355 від 21.06.2016 року вбачається, що відповідач відмовляється посвідчувати нотаріально додаткову угоду № 5 від 16 березня 2016 року до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року, посилаючись при цьому на ту обставину, що норми цивільного законодавства не вимагають нотаріального посвідчення додаткових угод до договорів (а.с. 10). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 798 ЦК України, предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 799 ЦК України). Стаття 654 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Отже, вказана стаття передбачає прерогативу договірного регулювання форми зміни умов договору над законодавчим. Пунктами 6.3 - 6.4 укладеними між сторонами Договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року передбачено, що зміни в цей Договір можуть бути внесені за взаємною згодою Сторін, що оформляється додатковою угодою до цього Договору. Зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками Сторін. Отже, з наведеного вбачається, що сторони належним чином укладеним і нотаріально посвідченим Договором встановили просту письмову форму щодо внесення до нього змін, у тому числі шляхом укладення додаткових письмових угод , що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Пунктом 13 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Оскільки судом встановлено, що додаткові угоди які укладені між стронами відповідно до пунктів 6.3 - 6.4 Договору оренди автомобіля від 16.03.2012 року не підлягають нотаріальному посвідченню, то вимога позивача визнати їх дійсними на підставі ст. 220 ЦК України задоволенню не підлягає. Також суд зазначає, що додаткові угоди №№ 1,2,3,4 були повністю виконані стронами протягом 2013-2016 року, що ствердив представник позивача. Щодо правових позицій Верховного Суду України № 6-12543св09 від 29.09.2010 року та № 6-14130св09 від 10.02.2010 року на які посилався позивач, то суд зазначає, що вони не можуть бути застосовані в даному випадку, оскільки у цих справах відсутні дані про те, що сторони відповідно до ст. 654 ЦК України домовилися щодо форми внесення змін або розірвання основного договору, тому у них суд і прийшов до висновку про те, що додаткові угоди мають бути укладені, у такій самій формі, що й основний договір. Крім того, суд звертає увагу, що листом № 355 від 21.06.2016 року відповідач відмовляється нотаріально посвідчувати лише додаткову угоду № 5 від 16 березня 2016 року до договору оренди автомобіля від 16 березня 2012 року. Щодо посвідчення інших зазначених у позові додаткових угод (№ 1, № 2, № 3 та № 4) позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач також відмовляється їх посвідчувати у нотаріуса. За приписами ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, враховуючи ту обставину, що визнання договору дійсним в порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України є правом, а не обов'язком суду, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленим, що вимога позивача та визнання позову представником відповідача суперечить вимогам чинного законодавства, зокрема тим правовим нормам, які вказані судом вище та самому змісту договору в якому сторони передбачили, що зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками Сторін. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про безпідставність та недоведенність позовних вимог [PERSON] в заявлених ним межах та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed