Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначив, що рішенням Новомиколаївської районної Ради народних депутатів Запорізької області від 07 квітня 2000 року №12 [PERSON] була надана у постійне користування земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 44,20 га, яка розташована на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. За твердженням позивача, 03 січня 2001 року [PERSON] отримав на вказану земельну ділянку Державний акт на право постійного користування землею. 30 січня 2001 року на підставі даного акту [PERSON] було створено селянське (фермерське) господарство «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області, яке діє по цей час і здійснює свою господарську діяльність на вказаній земельній ділянці. Як зазначено в позові, в порушення прав та інтересів позивача, наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 25 листопада 2013 року №ЗП/2323682400:07:018/00000351 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки в оренду громадянину [PERSON]. В позові також зазначено, що наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 16 січня 2014 року №ЗП/2323682400:07:018/00000044 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 2323682400:07:018:0021) площею 44,20 га в оренду строком на 30 років [PERSON] для ведення фермерського господарства. 16 січня 2014 року між відповідачами було укладено договір оренди землі відносно вказаної ділянки строком на 30 років, який було зареєстровано Реєстраційною службою Новомиколаївського РУЮ Запорізької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 лютого 2014 року за №4642571. В позові позивач також зазначив, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2014 року у справі №808/1711/14 за позовом селянського (фермерського) господарства «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області до [PERSON], Головного управління Держземагенства у Запорізькій області вищезазначені накази були скасовані. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2014 року постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2014 року у справі №808/1711/14 була залишена без змін. На думку позивача, в зв'язку з вищезазначеним, з метою захисту його прав та інтересів, договір оренди землі від 16 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області на підставі вищезазначених наказів, необхідно визнати недійсним та скасувати його державну реєстрацію. В позові позивач просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 16 січня 2014 року, укладений між [PERSON] та Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області, зареєстрований Реєстраційною службою Новомиколаївського РУЮ Запорізької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 лютого 2014 року за №4642571, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 лютого 2014 року, індексний номер: 10836221. Відповідач [PERSON] позов не визнав і пояснив суду, що він особисто звернувся з заявою до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області з проханням надати йому в оренду до 200 гектарів землі на території Новомиколаївського району Запорізької області. Невдовзі йому земля була виділена, у тому числі на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. Про те, що йому була виділена земля, яка знаходилась в користуванні позивача, він нічого не знав. Вважає що земельна ділянка йому виділена в оренду правомірно, просить суд позивачу у задоволенні позову відмовити в зв'язку з його безпідставністю. Представник Головного управління Держземагенства у Запорізькій області [PERSON] позов також не визнав і пояснив суду, що після смерті засновника селянського (фермерського) господарства «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області [PERSON] і успадкування селянського (фермерського) господарства «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області спадкоємці до територіальних органів Держземагенства у Запорізькій області для переоформлення прав на земельну ділянку не зверталися. Державний акт на право постійного користування, на думку представника відповідача, втратив чинність зі смертю користувача. Переоформлення на даний час земельної ділянки, що перебувала в постійному користуванні, в порядку спадкування законодавством не передбачено. Як пояснив суду представник відповідача [PERSON], положення ст. 12 ЗУ «Про фермерське господарство» не передбачають за фермерським господарством право постійного користування земельною ділянкою. Представник відповідача [PERSON] просить суд у задоволенні позову позивачу відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, а також ретельно дослідивши інші матеріали справи, суд приходить до наступного. Рішенням Новомиколаївської районної Ради народних депутатів Запорізької області №12 від 07 квітня 2000 року [PERSON] була надана у постійне користування земельна ділянка для ведення селянського (фермерського) господарства площею 44,2 га, яка розташована на території Любицької сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області. 03 січня 2001 року [PERSON] отримав на вказану земельну ділянку Державний акт на право постійного користування землею серії 1-ЗП №009645, який був виданий Новомиколаївською районною Радою народних депутатів Запорізької області. 30 січня 2001 року на підставі вищезазначеного Державного акту [PERSON] було створено селянське (фермерське) господарство «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області, яке діє по цей час. Після створення селянського (фермерського) господарства право користування та володіння земельною ділянкою, що була надана [PERSON], перейшло до самого фермерського господарства. [INFO] засновник та голова селянського (фермерського) господарства «КСС» Новомиколаївського району Запорізької області [PERSON] помер. Члени господарства, які одночасно є спадкоємцями засновника, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 13 травня 2011 року успадкували фермерське господарство єдиним майновим комплексом. В 2011 році був обраний новий голова селянського (фермерського) господарства «КСС» [PERSON]. Наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 25 листопада 2013 року №ЗП/2323682400:07:018/00000351 було надано дозвіл на виготовлення Проекту землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки в оренду громадянину [PERSON]. Наказом Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 16 січня 2014 року №ЗП/2323682400:07:018/00000044 було затверджено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення (кадастровий номер 2323682400:07:018:0021) площею 44,3378 га в оренду строком на 30 років [PERSON] для ведення фермерського господарства. 16 січня 2014 року між Головним управлінням Держземагенства у Запорізькій області та [PERSON] було укладено договір оренди землі відносно вказаної земельної ділянки строком на 30 років, який було зареєстровано Реєстраційною службою Новомиколаївського РУЮ Запорізької області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06 лютого 2014 року за №4642571. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, вищезазначені накази Головного управління Держземагенства у Запорізькій області від 25 листопада 2013 року та 16 січня 2014 року були скасовані. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України, актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України. Згідно статті 92 Земельного Кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності без встановлення строку. Пунктом 5 статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 141 ЗК України підставами припинення користування земельною ділянкою, зокрема є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати. З огляду на вищезазначене суд доходить висновку, що Головне управління Держземагенства у Запорізькій області передало громадянину [PERSON] в оренду вищезазначену земельну ділянку з порушенням норм діючого земельного законодавства, а зміст укладеного між ними правочину суперечить вимогам п. 5 ст. 116, ст. 141 ЗК України. Верховний суд України у своєму листі від 01 квітня 2014 року «Аналіз практики застосування судом ст. 16 Цивільного Кодексу України» роз'яснив, що якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації. З урахуванням вищевказаного суд вважає за необхідне позов задовольнити повністю.

Outcome: approved