Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно нього - [PERSON] , оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню до нього; стягнення з [PERSON] на його користь аліменти у розмірі 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мотивуючи свої вимоги тим, що з раннього віку від перебував з понеділка по п`ятницю то в дитячому будинку та в школі-інтернаті № 3. На вихідні дні його мати забирала та віддавала [PERSON] , яка займалася його вихованням та утриманням. Саме вона забезпечувала його харчуванням та деяким одягом. Незначний час він проживав з матір`ю та її співмешканцями, змінюючи місце проживання. Спільне з нею проживання йому запам`яталося криками та скандалами зі співмешканцями, вони розпивали спиртні напої, іноді через п`яні сварки він змушений був викликами поліцію. Бездіяльність відповідачки призвела до того, що він відстає від своїх ровесників в отриманні освіти. Відповідачки не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умови для його проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, сформованого 18.01.2018 року, а актовому записі про народження № 82 від 12.02.2003 року та в свідоцтві про народження [PERSON] відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Згідно довідки про склад сімї наданого Центром реінтеграції бездомних громадян Миколаївської міської ради від 31.08.2017 року за вих. № 327, [PERSON] разом з [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту про обстеження умов проживання та виховання складеного соціальним педагогом Миколаївської загальноосвітньої шкоди - інтернам І-ІІІ ступенів № 3 Миколаївської обласної ради [PERSON] , [PERSON] проживає у знайомої [PERSON] . У хлопчика є окрема кімната, оснащена необхідними меблями та технікою. В квартирі чисто та тепло. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання. Згідно письмових пояснень [PERSON] , завіреної печаткою та підписом голови ОСББ «Комунар-2», вбачається, що коли [PERSON] виповнилося два роки його мати привела його до неї та залишила на вихідні дні. Це продовжувалося до того часу, коли [PERSON] виповнилося 8 років, після чого [PERSON] пішов до школи - інтернату та продовжує по теперішній час на всі вихідні та канікули проживати у неї. Мати матеріальну допомогу дитині не надавала, одягом та взуттям не забезпечувала, продукти харчування не купувала. Останнім часом навіть не телефонує. Проте їй відомо, що мати надала [PERSON] 1000 грн. в місяць. Згідно письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] , вбачається до [PERSON] виховувала [PERSON] .. На протязі багато років [PERSON] проживав у неї, вони допомагали йому у наданні одягу. Відповідно до характеристики наданої ДОП СП Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області, [PERSON] . мешкає за адресою: [ADDRESS] на протязі тривалого часу разом зі своєю родиною. З сусідами стосунків не підтримує. Зі слів сусідів [PERSON] характеризується негативно, порушує громадський порядок, зловживає алкогольними напоями. У зловживанні наркотичними засобами помічена не була. Згідно інформації про стан виконання батьківських обов`язків [PERSON] , наданою директором школи - інтернат № 3 від 28.09.2018 року, [PERSON] є матір`ю неповнолітнього [PERSON] , яка рідко відвідує навчальний заклад, частково утримує сина. Необхідним одягом, взуттям та шкільними приладдям дитину забезпечує [PERSON] та сусіди. Виховання в сімї носить потуральник характер, мати [PERSON] не приділяє належної уваги навчанню та вихованню сина. З метою здійснення соціального захисту дитини, психологами та педагогами проведено індивідуальну роботу з [PERSON] з метою з`ясування ставлення хлопця до матері, в результаті співбесіди, стало відомо, що ставлення хлопця до матері позитивне, хлопець підтримує зв`язок з матір`ю, конфлікти між ними відсутні. Щодо наміру позбавлення батьківських прав матері, [PERSON] повідомив, що не виявляє бажання спільного проживання з матір`ю. Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від10.09.2019 року за вих. № 4764/020201-22/25/14/19, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає за доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до дитини, [PERSON] , [INFO] . Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 155 та п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для позбавлення їх судом батьківських прав. Абзацом 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року: дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права. Таким чином, винна поведінка відповідача та його свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками, свідчить про ухилення останньої від виконання своїх батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення її батьківських прав відносно позивача. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 2 статті 166 СК України, передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і він може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, та зважаючи на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючі відсутність з боку позивача судових витрат, витрати пов`язані з розглядом цивільної справи стягуються з відповідача за рахунок держави.

Outcome: partial