Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в трудових правовідносинах. Позивач був безпідставно та з грубим порушенням чинного законодавства України звільнений з посади головного бухгалтера Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України. У зв'язку з чим, просить поновити її на посаді головного бухгалтера Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», скасувати наказ про звільнення та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач підтримала позов, просила задовольнити його з наведених підстав, в подальшому не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, в подальшому не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на передній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення то виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено в ході судового розгляду справи, сторони перебували в трудових правовідносинах. Позивач по справі - [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», що підтверджується копією наказу від 26.10.2010. (а.с. 72) Відповідно до наказу від 21.05.2015 № 32-в позивачу було оголошено догану за несплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу коштів в сумі 72564,09 грн. на користь [PERSON] та несвоєчасну виплату заробітної плати (авансу) колективу музею за першу половину травня 2015 року. Наказом від 22.05.2015 № 72-к позивача було звільнено відповідно до статті 41 п. 2 Кодексу законів про працю України у зв'язку із недовірою. В період з 22.05.2015 по 26.05.2015 позивач перебувала на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності. (а.с. 77) Крім того, позивач являється членом первинної профспілкової організації, у зв'язку з чим звільнення позивача, відповідно до КЗпП України, має погодити профком, проте, за таким погодженням до профкому ніхто не звертався. Так, відповідно до п. 1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з працівником - членом первинної профспілкової організації з підстав, передбачених п. 3 ст. 40 КЗпП України, може провадитись лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої е цей працівник. Згідно п.п. 2, 3 ст. 43 КЗпП України, у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Позивача не було викликано на засідання профспілки по розгляду подання власника або уповноваженого ним органу про його звільнення. Крім того, відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Поруч з наведеним, слід зазначити, що ч.ч. 1, 2, 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За таких обставин суд вважає дані позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, їх слід стягнути з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved