Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.05.2015 року на бланку серії НАН №563047, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. на ім'я [PERSON] про те, що він успадкував від [PERSON], яка померла [INFO], квартиру [ADDRESS], визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом від померлої [INFO] [PERSON], витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на його користь та виселити з квартири [ADDRESS] без надання іншого житла [PERSON] У підтвердження своїх вимог позивач посилається на те, що [PERSON] підробивши документи про те, що він єдиний син [PERSON], що вона померла [INFO], що інших спадкоємців після неї не залишилося, що він з нею проживав на момент смерті отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С., згідно якого він успадкував від [PERSON] квартиру [ADDRESS], на час, коли остання була ще жива. Позивач вказує, що документи, на підставі яких було отримано свідоцтво є підробленими та не відповідають дійсності. Згодом, на підставі незаконно отриманого свідоцтва, 08.06.2015 року, [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 08.06.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шторгіною О.І. Таким чином, позивач вважає, що порушені його права, оскільки квартира вибувала з його володіння поза його волею та він позбавлений права на спадщину, яка залишилася після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO], а також не може користуватися вказаною жилплощею, оскільки вона знаходиться у володінні іншої особи. Представник позивача приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що [PERSON] є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS], а спірне майно вибуло з володіння позивача за його волею (передано за договором оренди іншій особі - [PERSON], яка його відчужила), тому він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. Крім того, у зв'язку з тим, що позивач спадщину, яка складалась з спірної квартири, не прийняв, його вимоги про визнання права власності не підлягають задоволенню. Також, на думку представника, не підлягають задоволенню й вимоги позивача стосовно витребування квартири від [PERSON] та її виселення. Відповідач [PERSON] також приймав участь у судовому засіданні та пояснив, що ніяку спадщину після смерті [PERSON] не приймав, договір купівлі - продажу з [PERSON] не укладав, а від його імені діяла інша особа, яка скористалася його паспортом, який ним був втрачений. Таким чином, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити. В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження від 05.11.1964 року, громадянка [PERSON] є матір'ю позивача. [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло від 31.08.1994 року належала квартира [ADDRESS], яка була зареєстрована в КП «Одеське МБТІ та РОН» в книзі 105 на стор. 171-197, - 27.03.1995 року. [INFO] [PERSON] помирає, відповідно до свідоцтва про смерть від 03.07.2015 року. Після її смерті залишилася спадщина, яка складалася, у тому числі, з квартири [ADDRESS]. Позивач, як єдиний спадкоємець першої черги до майна померлої, у встановлений законом термін, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено в отриманні свідоцтва саме на цю квартиру з тих підстав, що свідоцтво про право на спадщину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] вже було видане [PERSON] Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.05.2015 року на бланку серії НАН №563047, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. на ім'я [PERSON] про те, що він успадкував від [PERSON], яка померла [INFO], квартиру [ADDRESS] повинно бути визнано недійсним як отримано незаконним шляхом, з наступних підстав. Судом було витребувано та досліджено належним чином засвідчену копію спадкової справи №04/2015 заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO]. В матеріалах спадкової справи знаходиться свідоцтво про смерть від 24.11.2014 року, згідно якого [PERSON] померла [INFO]; свідоцтво про народження, згідно якого [PERSON] народився [INFO], та його матір'ю є [PERSON], а батьком [PERSON] На підставі вказаних документів нотаріусом було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.05.2015 року, згідно якого він успадкував після [PERSON] вищезазначену квартиру. Однак, із тверджень позивача всі надані документи є недійсними та підробленими. З цього приводу за заявами позивача та відповідача [PERSON] до Єдиного реєстру кримінальних проваджень внесені відомості про кримінальне правопорушення, з правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 190 КК України, та розпочато судове розслідування, що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, позивач вважає, що порушені його права як спадкоємця після смерті [PERSON] та просить визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним. Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як вбачається з вищенаведеного, на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину [PERSON] була ще жива, а відповідач [PERSON] не є її родичем, що підтверджується матеріалами справи та самим [PERSON], який у судовому засіданні пояснив, що не має ніяких родинних відносин з [PERSON] та не є спадкоємцем після її смерті. Також, [PERSON] пояснив, що від його імені діяла невідома особа, яка скористалася його паспортом, який було ним втрачено раніше, а він сам до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. Так, діючим ЦК України, до видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, не передбачено визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно при відсутності спору. Видача свідоцтв про право на спадщину є виключною компетенцією нотаріусів. Тільки після отримання свідоцтва про право на спадщину, особа яка вважає, що її права порушені його видачею може оскаржити свідоцтво в порядку, передбаченому ст.ст. 1300, 1301 ЦК України. В разі незгоди з діями нотаріуса пов'язаними з видачею свідоцтва про право власності на спадщину особа, яка вважає, що її права порушені, вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Таким чином, аналізуючи вказане, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, у зв'язку з тим, що особа, якій видано свідоцтво, а саме [PERSON], не мала право на спадкування після смерті [PERSON] Тим паче, на момент видачі цього свідоцтва [PERSON] була жива. Все це в сукупності говорить про те, що документи, які були надані нотаріусу та на підставі яких було видано свідоцтво є підробленими та не відповідають дійсності. За таких обставинах, суд вважає, що необхідно визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.05.2015 року на бланку серії НАН №563047, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Галій Т.С. на ім'я [PERSON] про те, що він успадкував від [PERSON], яка померла [INFO], квартиру [ADDRESS]. Щодо позовних вимог позивача стосовно визнання за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом від померлої [INFO] [PERSON], суд виходить з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є матір'ю позивача, відповідно до свідоцтва про народження від 05.11.1964 року. Після смерті матері, померлої [INFO], позивач, як єдиний спадкоємець першої черги до майна померлої, у встановлений законом термін звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Частину спадщини позивач прийняв, а в прийнятті іншої, яка складалася з квартири [ADDRESS], йому було відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що його права порушені та він змушений звернутися до суду з вимогою про визнання за ним права власності в порядку спадкування. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 67 ЗУ «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до ч. 23 Постанови Пленуму ВС України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той с подружжя, який його пережив та батьки. Як вбачається з спадкової справи заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO], та яка була досліджена у судовому засіданні, [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги до майна померлої. Це також підтверджується свідоцтвом про народження позивача. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності на спірну квартиру не визнається відповідачем [PERSON], тому даний спір можливо вирішити лише в судовому порядку. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, суд приходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що є підставою для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом, так як інших спадкоємців, крім нього, немає, а іншої можливості оформити своє право на спадкування позивач позбавлений. Що стосується вимог позивача стосовно витребування квартири з незаконного чужого володіння на його користь та виселення, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особі, яка не мала право його відчужувати, про набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до пунктів 25, 26 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно положень ч. 1 ст. 388 ЦК, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем. При цьому, суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Також, згідно з роз'ясненнями, які дав ВСУ у ч.ч. 7, 10 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», так як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Реституція, як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який є недійсним У зв'язку з чим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндікаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У відповідності до вимог ст.ст. 330, 388 ЦК України, майно, яке є предметом судового розгляду та відчужено без волі власника, а саме [PERSON], а тому право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-1цс15. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що вона є добросовісним набувачем, а спірна квартира вибула з власності позивача за його волею, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки від імені відповідача [PERSON] діяла інша особа, що підтверджено матеріалами справи та самим [PERSON], яка не мала жодного відношення до вказаної квартири та отримала свідоцтво про право на спадщину на підставі документів, які не відповідають дійсності, чим порушила права законного власника [PERSON] Відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Всупереч вказаній нормі, представником відповідача [PERSON] не було доведено того факту, на який він посилався. Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. Таким чином, матеріалами справи доведений той факт, що спірна квартира вибула з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, а тому суд вважає аргументованим вимоги позивача стосовно витребування квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] на його користь. Відповідно до змісту ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 317, 319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України, зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.ч. 1-2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Підставою для користування спірною квартирою є виключно право власності, а з витребуванням майна з володіння його право припиняється, що приводить й до припинення усіх правомочностей, що витікають з такого суб'єктивного права особи на майно. Таким чином, відповідач [PERSON] втрачає право на користування квартирою [ADDRESS], а тому підлягає виселенню звідти без надання іншого житла. На підставі норм ст. 154 ЦПК України, суд скасовує заходи забезпечення позову, які забезпечуються до набрання судовим рішенням законної сили, тому слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2016 року, знявши арешт з квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 4 767 гривень, а також стягнути з [PERSON] на користь держави Україна судовий збір у розмірі 2 123 гривні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved