Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» про стягнення моральної шкоди, спричиненої нещасним випадком. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював у відповідача в період з 15.10.1982 року по 11.08.1983 рік. Крім того, 05.12.1994 року він та його помічник [PERSON] заїхали під поїзд завантажений металевою стружкою, де зустріли двох невідомих людей, які нанесли позивачу тілесних ушкоджень. У звязку з нещасним випадком складено Акт №84/3. Після проходження курсу лікування рішенням МСЕК первинно в 1995 році встановлено позивачу 80% втрати професійної працездатності. При наступних переоглядах встановлено 80% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом 2-ї групи безстроково. Від нещасного випадку позивач переніс та переносить сильні моральні страждання та переживання, переносить фізичний біль. Крім того, 07.05.1996 року позивача звільнено з підприємства в звязку з невідповідністю виконання роботи, в звязку із станом здоровя, що також спричинило моральні страждання. У звязку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача 640000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обовязкових платежів. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутнім не був, скориставшись правом представництва. Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 08.11.2016 року (дійсна до 08.11.2017 року) в інтересах [PERSON], підтвердив обставини, викладені в позові, просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 11.10.2017 року №14-429 (дійсна до 30.03.2018 року) в інтересах ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», заперечувала проти задоволення позову, аргументуючи свою позицію пропуском строку на подачу позовної заяви, відсутністю причинно-наслідкового звязку між наявністю шкоди і протиправною поведінкою заподіювача, необгрунтованістю суми моральної шкоди, яку позивач просить суд стягнути. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем в період з 28.02.1985-07.05.1996 рр. (а.с. 9-10). Відповідно до акту про нещасний випадок №84-3 від 08.12.1994 року, [PERSON] отримав наступні ушкодження: забій обох очей, деструкція стекловидного тіла, макудістрофія (загроза розриву макули) атрофія зорового нерву правового ока, черепно-мозкова травма, струс головного мозку (а.с.11-12). Також, судом встановлено, що [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у 80% та ІІІ група інвалідності первинно, при переогляді ІІ група інвалідності та 80% втрати професійної працездатності безстроково (а.с.13-14). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначені роз'яснення викладені у п.5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування,Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Крім того,статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Отже, оскільки вказаний нещасний випадок стався на виробництві, яке не забезпечило безпечних умов праці, суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність причинно-наслідкового звязку між отриманими ушкодженнями та діями самого підприємства. Водночас, суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань. Суд також вважає такою, що не підлягає до задоволення заява представника відповідача про застосування у спірних правовідносинах\~\~строків позовної давності, так як згідно\~ст. 83 ЦК УРСР\~(в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічна норма міститься у п.1 ч.1\~ст. 268 ЦК України. Крім того, в силу п.3 ч.1 вказаної статті позовна давність не поширюється також на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію. При вирішенні спору в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що у звязку з отриманими травмами та захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки позивач відчуває складності із зором, в нього часто підвищується зоровий тиск, знижується память та інтелект. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоровї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований нестійкий дистабілізаційний стан його здоровя. При вказаних обставинах суд вважає, що внаслідок нещасного випадку позивач отримав травми, якими порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Відповідно дост.237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного звязку. Оскільки в судовому засіданні всі перелічені умови стороною позивача були обґрунтовані та доведені, суд погоджується з необхідністю грошового відшкодування, повязаного зі спричиненням моральної шкоди. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує також факт виплати підприємством майнової шкоді у звязку з ушкодженням здоровя, що підтверджується розпорядженням від 18.07.1995 року та 31.07.1996 року, великий відсоток втарти працездатності, встановлення ІІ групи інвалідності, а також виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання ушкодження здоровя, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм, проте вирішуючи питання про достатній розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд погоджується з позицією відповідачів щодо того, що позивачем не наведено конкретних достатніх аргументів щодо обґрунтування саме зазначеної у позові суми спричинених збитків. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 85000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Відповідно до ч.3ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного, та

Outcome: partial