Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02.05.2009 року між позивачем та [PERSON] (далі-відповідач) було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Однак 25.12.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Дитина проживає разом з матір'ю і усі витрати пов'язані з її утриманням покладені на позивача. Відповідач добровільної допомоги на утримання дітей не надає. Посилаючись на вищевикладене просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти у на утримання їхньої спільної дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував частково та пояснив, що він не проти надавати дитині матеріальну допомогу, однак згідний здійснювати виплати в розмірі встановленому законодавством, що становить ? частини всіх видів заробітку (доходу). Вислухавши пояснення позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у шлюбі з 02.05.2009 року, від якого у них народився син [PERSON] [INFO] (а.с.5) Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.12.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 3). Дитина проживає з позивачем, знаходяться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач у добровільному порядку не надає регулярної матеріальної допомоги, достатньої для належного забезпечення потреб сина та його розвитку. За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Ч.2 цієї статті Кодексувизначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу. Враховуючи обставини, викладені у ч.1 ст.182 СК України, суд приходить до висновку про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] на утримання сина має становити 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки, на думку суду, саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дитини її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідно до норми ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позов [PERSON] пред'явлено 29.10.2014 року, відтак аліменти суд присуджує саме з цього дня. Крім того, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При цьому якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, ці витрати стягуються з другої сторони. На підставі викладеного та

Outcome: partial