Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики, посилаючись на те, що 26 липня 2017 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. На виконання умов договору він передав [PERSON] 50 000,00 грн., а останній зобов`язався повернути кошти до 01 жовтня 2017 року. Однак на момент подання позовної заяви до суду відповідач не виконав своє зобов`язання. У зв`язку з невиконанням [PERSON] умов договору позики, що укладений 26.07.2017 року, просив стягнути на його користь 50 000,00 грн. основного боргу, 8 500,00 грн. інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання, 13 252,08 грн. відсотків за користування позикою. Ухвалою суду від 04.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін (суддя Васильченко О.В.). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 29.04.2021 р. матеріали вищевказаного позову передані для розгляду судді Рибалці Ю.В.. В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 26 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п. 1 зазначеного вище договору позики, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність грошові кошти в сумі 50 000,00 грн. строком до 01.10.2017 року, без нарахування відсотків. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг позивачу не повернув. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Оцінюючи надані сторонами докази, суд вважає, що борг відповідача перед позивачем становить 50 000,00 грн.. Оскільки між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути суму позики не пізніше 01.10.2017 року, однак сума позики відповідачем повернута не була, права позивача як позикодавця є порушеними і він має право на стягнення із відповідача суми позики у розмірі 50 000,00 грн. Відповідно до п. 5 договору позики від 26.07.2017 за домовленістю сторін позика є безвідсотковою. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, розраховані позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 8 500, 00 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача. Відсотки за користування позикою, які розрахував позивач у розмірі 13 252,08 грн., виходячи з облікової ставки НБУ, є необґрунтованими, так як договором за домовленістю сторін позику визначено безвідсотковою. Отже суд приходить до висновку, що сума таких відсотків стягненню не підлягає. При цьому, суд звертає увагу, що визначені законом 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання позивач не розраховував та до стягнення не заявляв. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню в частині стягнення боргу за договором позики та інфляційних втрат. В іншій частині (щодо стягнення відсотків) у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 768,40 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial