Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між АТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит №0318/0129 про надання останній кредиту в сумі 75000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 56 відсотків річних з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 15\~жовтня 2024 року. У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 25 червня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 62890 грн. 63 коп., з яких 53150 грн. 67 коп. заборгованість за основним боргом, 9339 грн. 02 коп. заборгованість за відсотками, 141 грн. 24 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 40 грн. 98 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 171\~грн.\~25\~коп.\~-\~втрати від\~інфляції за\~несвоєчасне погашення\~основного боргу\~(кредиту),\~47\~грн.\~47\~коп.\~ втрати\~від інфляції\~за несвоєчасне\~погашення процентів\~за користування\~кредитом, від сплати яких відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку до закінчення дії кредитного договору. Представник позивача, в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити з підстав викладених в позові, також підтримала відповідь на відзив відповідача. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, підтвердив, що грошові кошти на підставі кредитного договору отримав і з умовами договору при підписанні був згодний, але кредит перестав сплачувати в березні 2020 року, оскільки в країні був введений карантин і тому він не міг виконувати свої зобов`язання за договором, також підтримав відзив на позов та заперечення. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов`язання є кредитний договір, який укладається між сторонами відповідно до вимог ст.ст. 1046-1050, 1054-10561 ЦК України та відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 1048 ЦК України - позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі. Відповідно до ст. 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено,\~що між позивачем та відповідачем був укладений договір про споживчий кредит №0318/0129 від 24 вересня 2018 року (а.с. 16-24) про надання останньому кредит в сумі 75000 грн. 00 коп. терміном на 60 місяців зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 56 % річних, нарахованих згідно п. 2.2 цього договору зі строком повернення кредиту не пізніше 23 вересня 2023 року. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав грошові кошти відповідачці. Дані обставини відповідач в судовому засіданні визнав в своїх поясненнях та не оспорював. Відповідач в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобов`язання та не виплачував кредит у встановлені договором строки, в зв`язку з чим на думку позивача, станом на 25 червня 2020 року, виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 62890 грн. 63 коп., з яких 53150 грн. 67 коп. заборгованість за основним боргом, 9339 грн. 02 коп. заборгованість за відсотками, 141 грн. 24 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 40 грн. 98 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, 171 грн. 25 коп. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 47 грн. 47 коп. втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом, що вбачається з наявної в матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с. 7). Таким чином, аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача за спірним кредитним договором №0318/0129 від 24\~вересня 2018 року заборгованості в розмірі 53463 грн. 16 коп., яка складається з 53150 грн. 67 коп. заборгованість за основним боргом, 141 грн. 24 коп. 3 проценти річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту), 171 грн. 25 коп. - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) є обґрунтованими та у відповідності до ст.ст. 611, 615, 625 ЦК України підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості з процентів за користування кредитом та 3 процентів річних за несплату таких процентів з інфляційними втратами, то суд зауважує таке. Як вбачається з розрахунку позивача, прострочення сплати заборгованості у відповідача виникло 25 березня 2020 року і саме з цього періоду по 25 червня 2020 року нараховані проценти. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки\~прострочення грошового\~зобов`язання\~(коли\~боржник повинен\~сплатити грошові\~кошти,\~але неправомірно\~не сплачує\~їх)\~також урегульовані\~законодавством. У випадках,\~коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, нарахування позивачем після прострочення зобов`язання відповідачу в заборгованість процентів за договором і процентів передбачених ст. 625 ЦК України є помилковим, у зв`язку з чим вимоги про стягнення заборгованості за процентами за договором задоволенню не підлягають. Така позиція суду відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Оскільки судом не стягуються проценти за договором то і стягнення 3 процентів річних на вказану суму з інфляційними втратами в цій частині також стягненню не підлягають. Суд не приймає доводи відповідача, що він не міг своєчасно виконувати умови договору, оскільки у зв`язку з введенням карантинних обмежень його дохід не дозволяв йому виконувати умови договору, оскільки відповідач не надав суду жодного доказу в цій частині. Також суд не приймає доводи відповідача викладені у відзиві, що позивач не погодив з відповідачем розрахунок заборгованості, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Що стосується посилань відповідача у відзиві, що банк навмисно затягнув процес звернення до суду з позовом, в порушення п.п. 4.2.2 і 4.2.5 кредитного договору, то суд зауважує. що вимагати дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі є правом позивача, а не обов`язком, яким він розпоряджається на власний розсуд. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином,\~у зв`язку\~із задоволенням\~позовних вимог,\~з відповідача\~підлягає стягненню\~на користь\~позивача судовий\~збір сплачений\~ним під\~час звернення\~з позовом\~до суду\~(а.с.\~6). На підставі викладеного, ст.ст. 526-530, 533, 536, 549-551, 598, 610-615, 624-626, 638-643, 1046-10561 ЦК України;

Outcome: partial