Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про скасування наказу про відрахування та стягнення моральної шкоди, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ №366-34 від 18 червня 2015 року про відрахування [PERSON] з аспірантури, стягнути з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь позивача моральну шкоду, завдану внаслідок відрахування, у розмірі 1 гривні, а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що Наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 22 жовтня 2013 року №607-34 було зараховано [PERSON] до аспірантури економічного факультету університету. Наказом в.о. проректора з наукової роботи від 18 червня 2015 №366-34 позивача було відраховано зі складу аспірантів економічного факультету у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин. Позивач вважає зазначений наказ протиправним, вказаними неправомірними діями КНУ ім. Тараса Шевченка позивачу було завдано моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулась із вказаним позовом до суду. Ухвалою від 12 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження, справу слухати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року закрито підготовче провадження по справі, призначено до слухання по суті. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що Наказом №607-34 від 22 жовтня 2013 року, за підписом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON], на підставі рішення приймальної комісії від 21 жовтня 2013 року зараховано до аспірантури (ад'юктури) з відривом від виробництва з 01 листопада 2013 року [PERSON]. 01 листопада 2013 року між [PERSON] та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка укладено Угоду про підготовку апіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення № 221. Згідно Витягу з протоколу № 8 засідання вченої ради економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 02 червня 2015 року ухвалено відрахувати за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин [PERSON], аспірантку 2 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 08.00.04 - економіка та управління підприємствами (за видами економічної діяльності). Наказом № 366-34 від 18 червня 2015 року, за підписом в.о. проректора з наукової роботи [PERSON], [PERSON], аспірантку 2 року навчання з відривом від виробництва (спеціальність 08.00.04 - економіка та управління підприємствами (за видами економічної діяльності) відраховано 31 травня 2015 року зі складу аспірантів економічного факультету у зв'язку із невиконанням індивідуального плану роботи аспіранту без поважних причин. Підставою для винесення зазначеного наказу вказано подання факультету, рішення Вченої ради економічного факультету від 02 червня 2015 року, дозвіл в.о. проректора. Діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів регламентовано Положенням про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року N 309. Згідно п. 1 Положення аспірантура і докторантура є формами підготовки науково-педагогічних та наукових кадрів вищої кваліфікації. Аспірантура і докторантура відкривається при вищих навчальних закладах третього або четвертого рівнів акредитації і прирівняних до них закладах післядипломної освіти (далі - вищі навчальні заклади), у наукових установах, які мають висококваліфіковані науково-педагогічні та наукові кадри, сучасну науково-дослідну, експериментальну та матеріальну базу. За змістом п. 11 Положення тема дисертації, індивідуальний план роботи аспіранта або докторанта після обговорення кафедрою, відділом, лабораторією затверджуються вченою радою вищого навчального закладу, наукової установи не пізніше тримісячного терміну після зарахування його до аспірантури або докторантури. Аспіранти і докторанти зобов'язані: 1) дотримуватися вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки; 2) глибоко оволодівати знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю, підвищувати загальний культурний рівень; 3) опанувати методологію проведення наукових досліджень; 4) виконувати індивідуальний план роботи над дисертацією. Індивідуальний план роботи аспіранта передбачає складання кандидатських іспитів із спеціальності, іноземної мови та філософії, а у разі необхідності - додаткового іспиту, визначеного рішенням спеціалізованої вченої ради закладу, установи, де передбачається захист дисертації, і заліків з дисциплін, визначених рішенням вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи з урахуванням профілю підготовки, а також педагогічна практика; звітувати про хід виконання дисертації на засіданні кафедри, відділу, лабораторії, вченої ради вищого навчального закладу, наукової установи; 6) у встановлений термін захистити дисертацію або подати її спеціалізованій вченій раді; дотримуватися статуту і правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи. У відповідності до змісту п. 22 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів аспірант або докторант може бути відрахований з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Так, підставою для відрахування [PERSON] з аспірантури економічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка стало невиконання індивідуального плану без поважних причин, про що зазначено у наказі про відрахування від 18 червня 2015 року № 366-34. В індивідуальному плані аспіранта фіксується робочий план на кожен рік навчання, ставляться відмітки про його виконання, та оцінка (висновок наукового керівника). Так, в індивідуальному плані позивача вказано, що [PERSON] не виконано індивідуальний план за II рік навчання. Жодних документів, які б підтверджували поважність невиконання індивідуального плану, позивачем надано не було, із заявою про надання перерви у навчанні [PERSON] до Університету не зверталась. У відповідності до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, принципи диспозитивності та змагальності сторін є основними засадами (принципами) цивільного судочинства, у відповідності до ст. 2 ЦПК України. За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Так, [PERSON] не надано до суду жодних доказів на підтвердження належного та вчасного виконання індивідуального плану, а матеріали справи свідчать про протилежне, що стало підставою для її відрахування з аспірантури. Що стосується зауважень позивача про підписання наказу про відрахування не уповноваженої на те особою, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» керівник закладу вищої освіти може делегувати частину своїх повноважень своїм заступникам і керівникам структурних підрозділів. Згідно з наказом №704-32 від 21 червня 2013 року «Про розподіл службових обов'язків між керівним складом університету» проректор з наукової роботи має право підписувати накази про відрахування з аспірантури. Наказ № 366-34 від 18 червня 2015 року підписано в.о. проректора з наукової роботи [PERSON], що повністю узгоджується із положеннями закону та відповідним наказом про делегування повноважень керівника Київського національного університету імені Тараса Шевченка. За умовами ст. 61 Закону України «Про вищу особу», аспірант - особа, зарахована до закладу вищої освіти (наукової установи) для здобуття ступеня доктора філософії/доктора мистецтва. Отже, всупереч позиції позивача, положення Кодексу законів про працю України не поширюються на відносини, що склалися між сторонами даного спору, оскільки вони не є трудовими, а тому відповідач не зобов'язаний ознайомлювати аспірантів з наказами про відрахування. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи, що у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, викладені у позові відносно неправомірного відрахування позивача з аспірантури, то вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки є похідною. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed