Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсною Угоди про передачу на розгляд третейського суду, укладеної 03 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо- комерційною фірмою «А.Г.» та [PERSON], щодо передачі на розгляд третейському суду спір щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25.02.2008 року та визнання права власності на неї, визнати недійсним Рішення третейського суду від 17 березня 2008 року (м. Кіровоград, суддя Стіфутін Ігор Валерійович), яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 431,90 м.кв, що знаходиться в [ADDRESS] від 25.02.2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо- комерційною фірмою «А.Г.» та [PERSON] та визнано право власності на нежитлову будівлю загальною площею 431,90 м.кв. що знаходиться в [ADDRESS] та розташована на земельній ділянці загальною площею 2074,90 м. кв. за [PERSON]. В обгрунтування позову зазначено, що 05 березня між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «А.Г.» та [PERSON] була укладена Угода про передачу на розгляд третейського суду спору про визнання дійсним Договору купівлі-продажу від 25.02.2008р., згідно з якою позивач продав відповідачу [PERSON] не житлову будівлю, що знаходиться в [ADDRESS] та визнання права власності на неї. Дана Угода має бути визнана недійсною в судовому поряду, оскільки вона суперечить нормам цивільного законодавства. Предметом договору купівлі-продажу від 25.02.2008 року було нерухоме майно, такий договір підлягав не лише нотаріальному посвідченню, але і державній реєстрації. Договір купівлі-продажу від 25.02.2008р. не був ні нотаріально посвідчений , ні зареєстрований у встановленому порядку , тому при укладенні оспорюваної Угоди не існувало передумов для передачі неіснуючого спору на вирішення третейського суду через відсутність підстав для укладення такої третейської угоди. Тобто, між сторонами не виникло спору щодо Договору купівлі-продажу від 25.02.2008 року, оскільки він є неукладеним. Від імені Позивача Угоду підписала [PERSON], яка діяла відповідно до доручення від 03.03.2008р. ,при цьому не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності при підписані оскаржуваної Угоди. Відповідно до Статуту Позивача, для укладення оспорюваного Договору від імені Позивача, необхідним є рішення Зборів Засновників про укладання цього договору. оформлене протоколом з підписами засновників. Як вбачається з преамбули Договору, від імені Позивача зазначений Договір був підписаний [PERSON], що діє відповідно до протоколу №5 зборів засновників товариства з обмеженою відповідальністю виробночо-комерційна фірма «Л.Г.» від 18.02.2008р. Вказаний протокол, в товаристві відсутній, що свідчить про те, що збори засновників не приймали рішення про відчуження нежитлового приміщення та про надання повноважень [PERSON] підписувати спірний договір. Крім того, договір не містить посилань, що особа, яка підписала договір діяла на підставі доручення виданого генеральним директором товариства, що свідчить що таке доручення не видавалось. Спірна Угода була укладена 03.03.2008 року, на час укладення спірного договору та станом до 03 жовтня 2014 року керівником позивача, який мав повноваження звернутись до суду за захистом прав товариства, був [PERSON], який являвся покупцем нежитлового приміщення. 18 вересня 2014 року рішенням засновника позивача, [PERSON] був звільнений з посади керівника та призначений новий керівник, Представник позивача вважає, що є всі підстави для визнання угоди та рішення третейського суду недійсними, а тому просить задовільнити позов повністю. До судового засідання представник позивача надала заяву про підтримку позовних вимог та розгляд справи без їх участі (а. с.43 ) . До судового засідання відповідач [PERSON] надав пояснення по справі ( а.с. 23), із зазначенням, що оскільки між ТОВ ВКФ «А. Г.» та [PERSON] дійсно 05.03.2008 року було укладено угоду про передачу спору про визнання дійсним договору купівлі- продажу від 25.02.2014 року на розгляд до третейського суду. , сторони не зобов»язанні вивчати питання компетенції третейського суду, а тому просить здійснювати розгляд справи за його відсутності та наявних матеріалів справи. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, зазначається, що на той час спір розглядався третейським судом, який був створений сторонами на підставі третейської угоди для вирішення кнкретного спору. Згідно законодавства, що діяло на той час не передбачалось постійне зберігання документів, всі оригінали були повернуті сторонам після розгляду справи ( а.с. 42). Згідно ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти . 05 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційною фірмою «А.Г.» та [PERSON] було укладена третейська угода, відповідно до якої сторони домовились передати на розгляд третейського суду спір про визнання дійсним Договору купівлі-продажу, згідно якого Позивач продав відповідачу [PERSON] нежитлову будівлю, що знаходиться в [ADDRESS] тa визнання права власності на неї (а. с. 7-10).. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про третейські суди» ( в редакції на час укладання Угоди) юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Третейська угода є правочином, а тому має відповідати вимогам встановленим законодавством. Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за бути досягнуто згоди. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності нравочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст.657 ЦК України ( в редакції на час укладання Угоди) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Оскільки, предметом договору купівлі-продажу від 25.02.20008 року було нерухоме майно, такий договір підлягав не лише нотаріальному посвідченню, але і державній реєстрації. Договір купівлі-продажу від 25.02.2008р. не був ні нотаріально посвідчений ні зареєстрований у встановленому порядку. Договір купівлі-продажу від 25.02.2008р був не укладений, тому при укладенні оспорюваної Угоди не існувало передумов для передачі неіснуючого спору на вирішення третейського суду через відсутність підстав для укладення такої третейської угоди. Тобто, між сторонами не виникло спору щодо Договору купівлі-продажу від 25.02.2008 року, оскільки він є неукладеним. Стаття 3 Закону України «Про третейські суди» визначає, що завданням третейського суду є захист майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів сторін третейського розгляду шляхом всебічного розгляду та вирішення спорів відповідно до закону. Стаття 1 вказаного закону встановлює, що третейською угодою є угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Таким чином, оспорювана Угода не відповідає вимогам Закону України «Про третейські суди», тому є недійсною. Крім того, відповідно до спірної угоди сторони передали на вирішення спір щодо визнання права власності на нерухомість, однак таким спір теж не виникав між Позивачем та відповідачем [PERSON] Відповідно до ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Від імені Позивача Угоду підписала [PERSON], яка діяла відповідно до доручення від 03.03.2008р. Суд вважає, що незважаючи на існування доручення, виданої керівником позивача. [PERSON] не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності при підписані оскаржуваної Угоди. Відповідно до Угоди сторони домовились передати на розгляд третейського суду спір про визнання дійсним Договору купівлі-продажу, згідно якого Позивач продав відповідачу [PERSON] нежитлову будівлю та визнання права вланості на неї. Тобто третейський суд мав вирішити питання щодо майна Позивача. Розділом 7 Статуту Позивача (в редакції чинній на дату укладення спірного договору) передбачено, що його органами управління є: збори засновників, генеральний директор та ревізійна комісія. Відповідно до 7.2 статуту Позивача до виключної компетенції належить розпорядження всі майном Товариства, включаючи кошти. Згідно п. 7.10 статуту Позивача генеральний директор має право розпоряджатись майном Товариства в межах, що визначені Зборами. Таким чином, відповідно до Статуту Позивача, для укладення оспорюваного Угоди від імені Позивача, необхідним є рішення Зборів Засновників про укладання даної угоди, оформлене протоколом з відповідним підписами. Однак таке рішення Зборів засновників не приймалось. У відповідності до ч.І ст.92 ЦК України (в редакції час укладення спірного договору) юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. За таких обставин, при підписанні спірної Угоди [PERSON] не мала на це відповідних повноважень, передбачених Статутом товариства, чи законом, тобто не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для здійснення такого правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Угода про передачу спору на розгляд третейського суду укладена в порушення вимог Закону України «Про третейські суди» (за відсутності самого спору) та підписана не уповноваженою на те особою (особою, яка не мала на те необхідного обсягу цивільної дієздатності), тому має бути визнана недійсною. Згідно ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути оскаржене стороною у випадках, передбачених цим Законом, до компетентного суду відповідно до встановлених законом підвідомчості та підсудності справ. Аналогічне право передбачене і ст.. 189-1 ЦПК України сторони, треті особи, а також особи, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, мають право звернутися до суду із заявою про скасування рішення третейського суду. Заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом. Згідно п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди; третейську угоду визнано судом недійсною. Ст. 51 Закону України «Про третейські суди» передбачає, що рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване з підстав, якщо третейську угоду визнано недійсною компетентним судом. Враховуючи, що рішення третейського суду від 17 березня 2008 року прийнято на підставі третейської угоди від 25.02.2008 року, яка є недійсною, оскільки укладена в порушення вимог Закону України «Про третейські суди» (за відсутності самого спору) та підписана не уповноваженою на те особою (особою, яка не мала на те необхідного обсягу цивільної дієздатності) рішення третейського суду від 04.08.2006 року також є недійсним. Третейський суд не дослідив питання наявності цивільної дієздатності у особи яка підписала від імені Продавця Договір купівлі-продажу від 25.02.2008 р. Натомість договір підписаний особою, яка не мала на це повноважень так розділом 7 Статуту Позивача (в редакції чинній на дату укладення спірного договору) передбачено, що його органами управління є: збори засновників, генеральний директор та ревізійна комісія. Згідно ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідачів в розмірі 487,20 грн. по 243,60 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved