Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за борговими розписками, який в процесі розгляду справи уточнював. В обґрунтування уточнених позовних вимог позивач посилався на те, що 08.07.2014 року та 11.07.2014 року відповідач взяв в борг у позивача 10000 доларів США та 14000 Євро відповідно. Підтвердженням отримання зазначених коштів є розписки відповідача. За усною домовленістю відповідач зобовязався повернути борг через 6 місяців з дня отримання коштів або на першу вимогу до сплину цього строку. Оскільки в зазначений строк позика повернута не була, 03.08.2017 року позивач направив відповідачу вимогу про сплату боргу, яка залишилася без виконання. У звязку із порушенням відповідачем своїх зобовязань по поверненню позики, позивач просить в судовому порядку стягнути з нього суму боргу за договором від 08.07.2014 року в розмірі 288600,00 грн., три відсотки річних за період з 08.07.2014 року по 25.01.2018 року в розмірі 30765,55 грн. та пеню за період з 08.01.2015 року по 25.01.2018 року в розмірі 327628,19 грн., та суму боргу за договором від 11.07.2014 року в розмірі 499100,00 грн., три відсотки річних за період з 11.07.2014 року по 25.01.2018 року в розмірі 53082,00 грн. та пеню за період з 11.01.2015 року по 25.01.2018 року в розмірі 565446,00 грн. Ухвалою суду від 21.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд на 07.12.2017 року, який у звязку із неявкою відповідача був відкладений на 21.12.2017 року. З 15.12.2017 року набрав чинності ЦПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII. Пунктом 9 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 21.12.2017 року продовжено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 22.01.2018 року, надано учасникам справи строки для надання відзиву. 05.02.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Також пояснили, що між сторонами в усному порядку було погоджено строк, на який надається позика, а також відповідальність за несвоєчасне виконання зобовязання у вигляді пені. Крім цього, підтвердили, що просять суд стягнути з відповідача поряд з основною сумою боргу саме три відсотки річних і пеню як відповідальність за прострочення зобовязання. Представник відповідача частково заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення пені та трьох процентів річних. Вказав, що його довіритель не повідомляв йому про якісь усні домовленості щодо строків повернення позики. Також підтвердив факт отримання відповідачем сум коштів, зазначених в розписках. Вважає, що три проценти річних слід рахувати з моменту невиконання вимоги позивача про повернення позики, а до вимоги про стягнення пені просить застосувати позовну давність в 1 рік. Суд, заслухавши позицію сторін щодо предмету спору, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Згідно статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його субєкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. У статті 16 ЦК встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обовязку в натурі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.\~ Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобовязаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Таким чином, у випадку неповернення позичальником суми позики своєчасно борг позичальника складатиме суму позики, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ;\~три проценти річних\~від простроченої\~суми, якщо\~інший розмір не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 08.07.2014 року відповідач взяв в борг у позивача 10000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ України станом на 25.01.2018 року складає 288600,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою. 11.07.2014 року відповідач взяв в борг у позивача 14000 Євро, що за офіційним курсом НБУ України станом на 25.01.2018 року складає 499100,00 грн., що підтверджується відповідною розпискою. Факт укладення зазначених розписок не оспорюється представником відповідача. Тому позовні вимоги про стягнення отриманих в позику грошових коштів підлягають задоволенню як обґрунтовані та законні. У вказаних розписках відсутнє зазначення щодо строку повернення позичених коштів. Тому суд відкидає твердження позивача про усні домовленості щодо строку повернення позики та керується в цій частині загальними умовами виконання зобовязання, викладених у главі 48 Цивільного кодексу України. Згідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 03.08.2017 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення суми коштів, отриманих за договорами позики протягом 10 днів. Зазначену вимогу відповідач отримав 09.08.2017 року, тому останній день строку виконання обовязку 19.08.2017 року. Згідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, з 20.08.2017 року почалося прострочення сплати боргу зі сторони відповідача, та саме із цієї дати необхідно рахувати три відсотки річних за кожен день прострочення. По договору позики від 08.07.2014 року кількість днів прострочення складає 159 днів (за період з 20.08.2017 року по 25.01.2018 року), тому сума 3% річних буде складати 3771,48 грн. (288600,00 грн. х 3 % / 365 (кількість днів у році) х 159 днів=3771,48). По договору позики від 11.07.2014 року кількість днів прострочення складає 159 днів (за період з 20.08.2017 року по 25.01.2018 року), тому сума 3% річних буде складати 6522,18 грн. (499100,00 грн. х 3 % / 365 (кількість днів у році) х 159 днів=3771,48). Щодо позовних вимог про стягнення пені суд зазначає наступне. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно до ст.. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки позивачем не надано суду письмового договору, який би свідчив про домовленість між сторонами встановити таке забезпечення виконання зобовязання як неустойка (пеня), то позовні вимоги в частині стягнення пені задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial