Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньому [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу матері [PERSON], [INFO], на період з 01.06.2017 по 31.08.2017 до Турецької Республіки та Королівства Іспанія у супроводі його батька [PERSON], [INFO]. В обґрунтовування своїх доводів позивач зазначає, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 07.03.1997, який розірвано 14.06.2016. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідач вживає алкогольні напої та наркотичні речовини, веде аморальний спосіб життя тощо, що і стало приводом до розпаду родини. У серпні 2014 відповідач пішла із сім'ї та діти залишились проживати разом із батьком, а після розірвання шлюбу судом визначено місце проживання малолітнього сина з батьком, який самостійно повністю утримує дитину. Позивач переймається здоров'ям та розвитком сина, намагаючись 1-2 рази на рік оздоровлювати шляхом спільних поїздок до моря, в тому числі і за кордон. Відповідач постійно перешкоджає щодо відпочинку дитини за кордоном, у зв'язку з чим остання не має можливості гідно відпочивати тощо. Така поведінка відповідача шкодить інтересам сина. Представник позивача надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, вимоги позову підтримує у повному обсязі, не заперечуючи щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи повідомленим судом про день та час розгляд справи належним чином, заяв про поважні причини своєї відсутності або слухання справи за її відсутністю не надала, тому суд зі згоди позивача розглядає справу у відсутності відповідача, постановляючи заочне рішення, що не суперечить правилам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання також не з'явився. Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає вимоги позову такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Так, встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.03.1997, який розірваний на підставі судового рішення від 14.06.2016. Від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO], місце проживання якого визначено разом із батьком [PERSON] Такі обставини підтверджено копіями повторного свідоцтва про народження, рішення Московського районного суду м. Харкова від 14.06.2016 (а.с.9-11 ). Із копії договору про надання туристичних послуг від 29.05.2017 вбачається, що [PERSON] уклав з туроператором договір про надання сформованого утру у вигляді подорожи разом із [PERSON], [INFO], до Туреччини у період з 10.06.2017 по 24.06.2017. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Так, судом встановлено, що сторони є батьками дитини [PERSON], відповідач проживає окремо від позивача та дитини, безпідставно відмовляється від надання згоди на виїзд доньки за межі України з метою відпочинку та оздоровлення. Відповідно до п. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну», ч.3 п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженої Постановою КМУ від 27.01.19995р. за № 57 виїзд неповнолітнього громадянина може бути дозволений на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого батька. Відповідно до п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-ти річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченого згодою другого із батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Разом з цим, суд відмовляє позивачу в задоволені вимог позову щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без згоди та супроводу матері у вказаний період часу до Королівства Іспанія, оскільки з боку позивача жодним доказом не підтверджено намір відпочивати у цієї країні. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, вимоги позову підлягають частковому задоволенню на підставі їх доведеності. На підставі вищенаведеного, куруючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 213, 217 ЦПК України, ст.ст. 7, ст.ст. 150, 155 Сімейного Кодексу України, суд, -

Outcome: partial