Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановлено законом порядку уточнив, в кінцевому до початку розгляду справи по суті змінив предмет позовних вимог та просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.05.2001р. відділом приватизації державного житлового фонду ЛРА ЛМР було видано свідоцтво № Л14443 про право власності на квартиру, з якого вбачається що йому, відповідачу, яка являється його матір'ю, та іншим членам сім'ї на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] загальною площею 63,7 кв.м. За загальним правилом, частки кожного із співвласників у спільній сумісній власності є рівними, і оскільки разом співвласників було п'ятеро, кожному з них, і йому в тому числі належало 1/5 частки в квартирі, що становить 12,74 кв.м. В подальшому, позаяк позивач був неповнолітнім, 23.10.2002р. ЛРА ЛМР було видано розпорядження, яким надано дозвіл відповідачу від імені позивача укласти договір купівлі-продажу цієї квартири, при умові одночасного укладення договору купівлі частини квартири [ADDRESS] для сина. Водночас, замість цієї квартири відповідач набула у власність квартиру [ADDRESS], і володіючи на даний час цією квартирою, вона лише зареєструвала місце проживання позивача, не виконала взятого на себе зобов'язання надати позивачу у новопридбаній квартирі частини житлової та загальної площі не менші від тих, які належали йому у квартирі [ADDRESS] та не вжила заходів, спрямованих на купівлю на користь сина частини квартири [ADDRESS]. З огляду на те, що відповідач одноосібно набувши у власність квартиру [ADDRESS] та не виконала розпорядження ЛРА ЛМР від 23.10.2002р., чим порушила майнові права позивача, вимушений захищати їх в судовому порядку у спосіб визнання за ним права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS], з приводу чого пред'явив згаданий позов. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 29.11.2013р. [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представники відповідача згідно належної довіреності від 02.07.2013р. та договору про надання правової допомоги від 11.11.2013р. [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнали. Також вважають, що позивачу належить 1/3 частки в новопридбаній квартирі, незважаючи на те, що така частка є дещо більшою від тієї, яка була в останнього в квартирі [ADDRESS]. З метою захисту житлових прав позивача не заперечують проти задоволення позову. При цьому вважають, що при визнанні за позивачем права власності на 1/3 частину квартири, слід визнати право власності на 2/3 частки квартири за відповідачем, з метою здійснення належної реєстрації права власності сторін. Представник третьої особи згідно належної довіреності від 10.04.2013р. Сальвицький Р.І. також висловився в підтримання позовних вимог, які вважає обґрунтованими і теж просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивачу та відповідачу, а також іншим членам сім'ї, на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], що стверджується копією свідоцтва про право власності від 03.05.2001р. (а.с.6). 23.10.2002р. Личаківською районною адміністрацією було видано розпорядження (а.с.7), яким відповідачу надано дозвіл на продаж належної позивачу частки квартири [ADDRESS] при умові одночасного укладення договору купівлі частини квартири [ADDRESS] для сина. Згідно договору купівлі-продажу від 08.05.2003р. (а.с.36-37) відповідач придбала квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,7 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м. Як вбачається з копії довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку (а.с.9), в цій квартирі зареєстровані позивач та відповідач. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права, в тому числі визнання права власності. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Можливість широкого застосування судової форми захисту ґрунтується, насамперед, на положеннях ст. ст. 55, 124 Конституції України, рішенні Конституційного Суду України щодо тлумачення ч. 1 та ч. 2 ст. 55 Конституції України та Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996р. №9. Відповідно до ст. 124 Конституції України, юрисдикція суду поширюється на усі правовідносини, які виникають в державі. В силу положень цивільного законодавства предметом судового розгляду та вирішення можуть бути будь-які правовідносини, включаючи як ті правовідносини підстави виникнення, зміни та припинення яких передбачені правовими нормами, так і не передбачені ними, але в силу загально-дозвільного принципу регулювання приватноправових відносин породжують правові наслідки. Тобто будь-які цивільні права та інтереси, які охороняються законом, можуть заслуговувати на судовий захист. Визнання права - спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб'єктами цивільного права з приводу наявності чи відсутності правовідносин між сторонами і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов'язку. Однак, слід зазначити, що в силу ст. ст. 8, 55, 124 Конституції України, цей спосіб захисту може застосовуватись не тільки за наявності спору, але й при невизначеності правового стану майна. Такий спосіб захисту здійснюється на підставі пред'явлення позову про визнання права власності, який може поєднувати не тільки правову вимогу визначення наявності чи відсутності правовідносин, а ще й вимогу про наявності чи відсутності цивільних прав та обов'язків щодо майна. Отже, за таких умов, вимоги про визнання права власності є лише передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети, якою в даному випадку є набуття права володіння, користування та розпорядження майном. За змістом ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», в редакції, чинній на момент видачі розпорядження, батьки, або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. В силу положень ч. ч. 1, 2 ст. 145 КпШС України, опікун не вправі без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації. Вказані правові норми направлені на посилення захисту житлових прав дитини, і надає органу опіки та піклування право на укладення договору відчуження виключно при умові гарантування збереження права дитини на житло. Як про це зазначено в самому розпорядженні, дозвіл надавався за умови одночасного укладення договору купівлі-продажу частки іншої квартири, який відповідач була зобов'язана представити в орган опіки та піклування. Проте, як встановлено в судовому засіданні і ці обставини не заперечуються сторонами, розпорядження ЛРА ЛМР від 23.10.2002р. відповідачем в повній мірі не виконано, і власником зазначеної вище квартири одноосібно є відповідач, при тому що право власності позивача на частку в цій квартирі станом на дату розгляду справи не зареєстровано. З огляду на те, що такими діями відповідач порушила житлові права позивача, беручи до уваги наведені вище правові норми які спрямовані на захист житлових прав, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та ухвалює рішення про його задоволення. Поряд з цим, для подальшої належної реєстрації права власності сторін, одночасно з визнанням права власності за позивачем на 1/3 частку квартири, слід визнати за відповідачем право власності на 2/3 частки квартири, що не виходить за межі заявлених позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі, який відповідає розміру заявлених позовних вимог. Сплата позивачем судового збору в розмірі 3441,01 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.4, 34), є не що інше як сплата судового збору в більшому розмірі, ніж це встановлено законом. За правилами п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову у позовах про визнання права власності визначається вартістю майна. Як вбачається з договору купівлі-продажу, вартість квартири [ADDRESS] становить 14 760 грн., і оскільки позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частки цієї квартири, ціна позову становитиме 1/3 від вартості квартири. Згідно вимог ч. 1, пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 (229,40 грн.) розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 (3441 грн.) розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому подана позовна заява. Оскільки стягнення надміру сплаченого судового збору з відповідача законом не передбачено, до стягнення підлягає лише та сума судового збору, яка відповідає розміру заявлених позовних вимог, тобто 229,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved