Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, вказуючи, що до 23.07.2014 року [PERSON] проходив службу в ОВС на посаді заступника начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Волноваського РВ ГУМВС України в Донецькій області. Рішенням Виконавчого комітету Волноваської міської ради від 22.12.2009 року квартирі [ADDRESS] надано статус службової та видано ордер на квартиру [PERSON] та членам його родини. З 23.07.2014 року [PERSON] звільнений з посади, однак надану житлову площу не звільнив, у квартирі не проживає, з 2014 року проживає у Російській Федерації. Просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації. У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити за його відсутності, на позові наполягає. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила, відзиву на позов не а тому, у відповідності з нормами ст.280 ЦПК України, справу розглянуто під час заочного ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам, дійшов висновку про необхідність задоволення позову виходячи з наступного. [PERSON] проходив службу в ОВС ГУМВС України в Донецькій області з 20.12.2006 року до 23.07.2014 року. Рішенням Виконавчого комітету Волноваської міської ради від 22.12.2009 року №195 житловій квартирі [ADDRESS] надано статус службової та видано ордер №3 на вказану вище квартиру, загальною площею 55,0 кв.м, відповідачу [PERSON] та членам його родини, а саме: дружина - [PERSON] , 1985 р.н.; син - [PERSON] , 2005 р.н. З 23.07.2014 року [PERSON] звільнений з органів внутрішніх справ з посади заступника начальника ізолятору тимчасового тримання затриманих та взятих під варту осіб Волноваського районного відділу ГУМВС України в Донецькій області. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №166120899 від 10.05.2019 року, власником квартири [ADDRESS] є Держава Україна в особі Міністерства Внутрішніх Справ України. Згідно письмових пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що у квартирі [ADDRESS] проживав [PERSON] разом з дружиною та сином, який працював у Волноваському РВ ГУМВС України в Донецькій області. У 2015 році останній покинув своє місце проживання у невідомому напрямку та у квартирі ніхто не проживав з 2015 року. З листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вбачається, що [PERSON] та [PERSON] виїхали з території України через п/п «Гоптівка» до Російської Федерації. Відповідно до п.2 та п.34 розділу IV Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української СРС №37 від 04.02.1988 року, підприємства, установи та організації повинні використовувати службові жилі приміщення лише за їх цільовим призначенням. Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадян, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, та у разі звільнення працівника зі служби, відповідно підлягають звільненню без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Частинами першою та другою ст.71 ЖК України встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Пунктом 3 ч.3 ст.71 ЖК України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.402, ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.ч.1, 4 статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст.29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Його батьки в спірній квартирі не проживають. Залишення неповнолітнього зареєстрованим у спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Враховуючи, що [PERSON] залишив постійне місце проживання разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що [PERSON] слід також визнати таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1921,00 гривень, а саме по 960,50 грн. з кожного. На підставі ст.ст. 29, 402, 405 ЦК України, ст.ст.71, 72, 124, 156 ЖК України,

Outcome: approved