Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 06 червня 2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затвердженими наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві, а відповідно до п.2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 зазначених Умов та Правил, відповідач також надала згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і надав право на зменшення/збільшення в будь-який момент кредитного ліміту. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 31 серпня 2017 року утворилася заборгованість в сумі 75068 гривень 99 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2873 гривні 44 копійки, про процентам за користування кредитом в розмірі 63689 гривень 65 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4455 гривень 00 копійок, а також зі штрафу у вигляді фіксованої частини в розмірі 500 гривень і у вигляді процентної складової в розмірі 3550 гривень 90 копійок, які в добровільному порядку [PERSON] не сплачує, у звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.89), в судове засідання 22 травня 2018 року не зявився, надавши суду письмову заяву (а.с.39), відповідно до якої прохали розглядати справу у відсутність їх представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, прохали їх задовольнити. Відповідач [PERSON], яка про день та час розгляду справи повідомлена належним чином за місцем її реєстрації (а.с.89 на звороті), в судове засідання 22 травня 2018 року не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. 25 січня 2018 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшли письмові заперечення, в яких вона просила залишити позов без задоволення, оскільки не має боргових зобовязань перед позивачем, та останнім не додано жодних доказів про існування заборгованості. Вважала всі довози позивача надуманими та необґрунтованими. Зазначила також, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, який просила застосувати до спірних правовідносин (а.с.47-49). Позивач 02 квітня та 17 квітня 2018 року надав відповідь, згідно якої відповідачка [PERSON] отримала відповідно до укладеного договору №б/н від 06 червня 2012 року кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, згідно якої була ознайомлена та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування, при укладені якого сторонами було обговорено всі істотні умови. Позивачем до суду надані всі докази на підтвердження заборгованості відповідачки, в тому числі виписка з банківського рахунку з інформацією про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідачки, про всі операції за картковим рахунком, а також розрахунок заборгованості, який відповідачкою не спростований. З позовом до суду позивач звернувся до закінчення строку позовної давності (а.с.61-83,90-104). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксуваннясудового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПКУкраїни суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 06 червня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений договір про надання банківських послуг б/н (а.с.7). Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Також згідно ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до Розділу І загальних положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача він публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та Правила надання банківських послуг, які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.7), в якій зазначено, що підписавши таку заяву вона ознайомилася за згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Таким чином, між сторонами було укладено договір, а його зміст зафіксовано в декількох документах: в заяві відповідачки, в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також у Тарифах. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256 позивач зобовязався надати відповідачу кредит та за своїм рішенням встановити розмір кредитного ліміту, який був встановлений у відповідності до п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, а відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених п. 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленій банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором (п.2.1.1.12.11- а.с.30). При порушенні клієнтом строків по сплаті процентів за користування кредитом, він зобовязаний сплатити на користь банку неустойку в розмірах, передбачених в п.п.2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.7.4, а за порушення строків по сплаті комісії неустойку в розмірі, передбаченому в п.2.1.1.12.8.1, 2.1.1.15.1 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-31). Суд вважає, що [PERSON] була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, оскільки про таке ознайомлення зазначено в її заяві, яка містить відсилання на сайт http://privatbank.ua, де розміщений текст Умов та Правил надання банківських послуг. На підставі заяви [PERSON] їй було відкрито картковий рахунок №5577212600173820, ключем до якого є пластикова картка, отримана нею (а.с.95,100), про що позивачем надано належні докази (фото відповідачки з отриманою карткою, довідка про видачу пластикової картки). Згідно зазначеної довідки строк дії картки до 10/2015 року. Оскільки банк надав відповідачці кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, тому суд вважає, що між сторонами було укладено договір, з умовами якого була ознайомлена [PERSON] Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 610, ст. 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Згідно виписки про рух коштів за період з 01 червня 2012 року по 31 березня 2018 року за карткою 5577********3820, виданою на імя [PERSON], яка згідно наказу Міністерства юстиції від 12 квітня 2012 року №578/5 є первинним документом, відповідач здійснювала операції з використанням картки до 12 червня 2014 року включно щодо зняття коштів та погашення заборгованості (а.с.5 зворот, а.с.98 зворот). Тобто [PERSON] користувалася банківськими послугами позивача, а з червня 2012 року припинила вчиняти дії з отримання коштів та погашення заборгованості. В своїх запереченнях відповідачка просить застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач звернувся до суду з його пропуском. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 цього Кодексу загальна позовна даність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правої позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 614 цс 14) - відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Судом було встановлено, що строк дії картки, яка була видана [PERSON] до 10/2015 року (а.с.95), а відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] в грудні 2017 року, тобто в межах передбаченого чинним законодавством 3-річного строку позовної давності, що виключає можливість застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порушення умов договору відповідач [PERSON] не виконала взяті на себе грошові зобовязання та не виплатила у повному обсязі та у встановлені кредитним договором строки суму кредиту, відсотки, нараховані за порушення умов договору та штрафи, у звязку з чим, за розрахунками позивача (а.с.5-6) станом на 31 серпня 2017 року утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 2873 гривні 44 копійки, по процентам за користування кредитом в розмірі 63689 гривень 65 копійок, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 4455 гривень 00 копійок, що свідчить про істотне порушення відповідачем в односторонньому порядку умов укладеної кредитної угоди, внаслідок чого суд у відповідності до ст.ст. 526, 611,615, 1049, 1054 ЦК України вважає необхідним стягнути зазначену заборгованість з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Стосовно позовних вимог про стягнення штрафу у вигляді фіксованої частини в розмірі 500 гривень і у вигляді процентної складової в розмірі 3550 гривень 90 копійок, то суд посилається на те, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у звязку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. Тому суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу у вигляді фіксованої частини в розмірі 500 гривень і у вигляді процентної складової в розмірі 3550 гривень 90 копійок, які передбачені пунктами 2.1.1.5.5, 2.1.1.12.1, 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9-31), відсутні. При цьому суд не приймає до уваги письмові заперечення відповідачки, оскільки нею не додано жодних доказів та обґрунтування обставин, викладених в запереченнях. Крім того, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 526-530, 533, 536, 549-551, 598, 610-615, 624-626, 638-643, 1046-10561 ЦК України;

Outcome: partial