Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Свої вимоги, позивач мотивував тим, що 15.03.2005 торгівельне приміщення № [NUMBER] на території «Сінного ринку», яке він орендував в ТОВ «Сінний ринок» було зруйноване, а його особисте майно, що знаходилось в ньому та товар зникли. Внаслідок таких дій позивач неодноразово звертався із заявами про вчинення кримінального правопорушення до органів досудового розслідування, зокрема до Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції в м. Києві та ГУ МВС України в м. Києві. Позивач вказує, що здійснюючи досудове розслідування майже 13 років органи досудового розслідування так і не з`ясували законність вилучення його майна та позбавлення його права на здійснення законної підприємницької діяльності. Зважаючи на незаконні та систематичні протиправні дії працівників МВС України, позивач, з урахуванням неодноразових уточнених позовних вимог (остання редакція від 16.09.2019), просив: стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на його користь матеріальну шкоду у розмірі 254587,30 грн., моральну шкоду у розмірі 321667,20 грн., судові витрати у розмірі 7617,44 грн., суму сплачених витрат за проведення експертизи моральної шкоди у розмірі 4174,00 грн. Ухвалою судді від 11.01.2018 у справі відкрито провадження за правилами загального (позовного) провадження. 02.08.2018 від представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження причетності до незаконного вилучення майна позивача саме відповідачем. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем неодноразово наголошувалося в позові про те, що саме діями працівників Шевченківського РУ ГУ МВ України в м. Києві та ГУ МВС України йому завдано шкоду проте до участі у справі вказані особи не залучені у якості відповідачів, а отже МВС України є неналежним відповідачем. Також, позивачем необґрунтовано та не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 03.09.2018 позивач подав до суду відповідь на відзив. 02.04.2019 позивач подав до суду уточнену позовну заяву. 16.09.2019 позивач подав уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 18.10.2019 у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 14.01.2020 позивач подав уточнену позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 16.01.2020 уточнену позовну заяву від 14.01.2020 було залишено без розгляду. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо), оскільки відповідних заяв, клопотань не надходило В судовому засіданні позивач просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник МВС України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Як на підставу заявлених вимог позивач посилається, зокрема на положення ст. 56 Конституції України та ч. 6 ст. 1176 ЦК України. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодуються на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Фактичною підставою для застосування таких видів відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує на протиправну бездіяльність працівників МВС України. Позивач посилається на порушену кримінальну справу по факту викрадення його майна та неналежне її розслідування працівниками Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві та органами прокуратури. Крім цього, позивач вказує на начебто причетність окремих працівників міліції до порушення його прав на здійснення підприємницької діяльності та викрадення його майна. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому шкоди та її розміру. Також позивачем не доведено протиправності поведінки, правоохоронних органів, органів прокуратури та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою. З огляду на встановлене суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог позивача внаслідок їх необґрунтованості та недоведеності. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами слід розуміти таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Згідно ч.ч 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Оскільки такого клопотання подано не було, суд позбавлений можливості замінити неналежного відповідача на належного за власною ініціативою, враховуючи принцип диспозитивності. Протокольною ухвалою суду від 20.01.2021 у задоволені клопотання позивача щодо зміни позовних вимог та залучення в якості відповідачів ГУ НП у м. Києві, Шевченківське УП ГУ НП України в м. Києві, Державну казначейську службу України було відмовлено, оскільки вказане клопотання було подано після спливу строку зазначеного в ст.. 51 ЦПК України та не доведено причини поважності пропуску подачі відповідного клопотання. Враховуючи вищевказані норми, суд погоджується з доводами представника відповідача щодо неналежного відповідача, оскільки Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві та ГУ МВС України в м. Києві являються самостійними юридичними особами та перебувають в стані припинення. При цьому, МВС України не є правонаступником вказаних органів внутрішніх справ та не може відповідати за дії його посадових осіб. За вказаних обставин, Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки прав та інтересів позивачів не порушувало та, відповідно, не може нести відповідальність перед позивачаем. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed