Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про визнання іпотеки такою, що припинена. Посилався на те, що 25.06.2007 року між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір іпотеки №1203pv 15-07, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Зазначений іпотечний договір було укладено в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 1203pv 15-07 від 25.06.2007 року, укладеного між тими ж сторонами, згідно якого [PERSON] отримав у борг кошти у розмірі 43000 доларів США. [INFO] [PERSON] помер. У подальшому, 31.05.2011 року приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадкоємцем [PERSON] став його син [PERSON] та успадкував квартиру [ADDRESS]. Того ж дня нотаріусом було надіслано «Банк «Фінанси та кредит» повідомлення про те, що правонаступником [PERSON] є його син [PERSON] Правонаступником «Банк «Фінанси та кредит» стало Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія». Вказував на те, що кредитор пропустив, передбачені ч.2 та ч.3 ст.1281 ЦК України строки пред'явлення вимог до спадкоємця іпотекодавця, а тому іпотека є такою, що припинена. Просив визнати припиненою іпотеку, згідно іпотечного договору №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси ті Кредит», посвідченого 05.06.2007 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В., реєстровий номер 7345, згідно якого в іпотеку ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» передано квартиру [ADDRESS]. Представником відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому він позов не визнав. Вказував на те, що позивач як спадкоємець іпотекодавця [PERSON] звернувся до кредитора з заявою, в якій зобов'язався сплачувати кошти за кредитним договором 1203pv 15-07 від 25.06.2007 року. На підставі поданої заяви до первісного кредитного договору було укладено додаткову угоду, якою зокрема внесено зміни в частині відомостей про позичальника. Також вважає, що у даній справі сплили строки позовної давності, на застосуванні якої він наполягає. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав та підтвердив, викладені в ній обставини. Пояснив суду, що додаткова угода №1 від 23.06.2011 року не є договором про переведення боргу у розмінні ст.ст. 202, 503, 520, 521 ЦК України. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що до спадкоємця [PERSON] перейшли усі обов'язки за кредитним договором. Просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Зокрема, судом встановлено такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин: Так, судом встановлено, що 25.06.2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності кредитні кошти у сумі 43000 доларів США зі сплатою 11% річних. Для обліку кредитних коштів, що видаються позичальнику було відкрито позичковий рахунок №2233415404201 з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 25.06.2016 року (а.с.39-41). Того ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки №1203pv 15-07. Умовами договору сторони погодили, що даний договір укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року. З метою забезпечення виконання вказаних зобов'язань іпотекодавець передав в іпотеку «Банк «Фінанси та Кредит» квартиру [ADDRESS]. Дана квартира складається з двох житлових кімнат, загальною площею 53, 40 кв.м., в тому числі житловою площею 37,10 кв.м. (а.с.42-43). [INFO] [PERSON] помер. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть, яка наявна у матеріалах справи. Спадкоємцем майна померлого за законом став його син [PERSON]. Так, позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 31.05.2011 року приватним нотаріусом Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. успадкував квартиру [ADDRESS]. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом( ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Судом також встановлено, що 31.05.2011 року приватний нотаріус Опришко С.І. звернувся до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з листом, в якому повідомив, що ним було посвідчено та видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], спадкоємцем якого є його син [PERSON], [INFO]. Свідоцтво було видано відносно спадкового нерухомого майна: квартири [ADDRESS]. Зазначене майно є предметом іпотеки від 25.06.2007 року (а.с.19). У подальшому, 12.02.2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги, на підставі якого відповідач на був права вимоги у тому числі за кредитним та іпотечним договорами №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року, які були укладені між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] (а.с.17-21). Спір між сторонами виник саме у зв'язку з дією договору іпотеки №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року. Правові підстави виникнення, дії та припинення іпотеки детально регламентовані положеннями Закону України «Про іпотеку» та Цивільним кодексом України. Так, відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Положеннями статті першої Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому Законом. Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (частини перша та друга статті 23 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, сам по собі факт смерті іпотекодавця та боржника за основним зобов'язанням не є підставою припинення дії іпотеки. Проте, суд враховує, що зі смертю позичальника усі його зобов'язання, що виникають з договору кредиту, включаються до складу спадщини, а тому у даному випадку підлягають застосуванню положення книги шостої Цивільного кодексу України. Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, ст. 1281 Кодексу встановлено преклюзивні строки пред'явлення вимог кредитором до спадкоємців, у тому числі і по кредитних зобов'язаннях. Наслідком пропуску визначеного статтею строку є позбавлення кредитора права вимоги. Як було встановлено судом та зазначалось раніше, спадкоємцем за законом боржника [PERSON] є його син позивач [PERSON] Приватний нотаріус Опришко С.І. у 2011 році звернувся до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з листом, яким повідомив кредитора про те, що спадкоємцем боржника [PERSON] є його син позивач [PERSON] Окрім того, з долучених представником відповідача до відзиву доказів вбачається, що ще в 2009 році спадкоємець боржника [PERSON], а також поручитель за кредитним договором [PERSON] звертались до кредитора з заявами, в яких повідомляли про смерть боржника [PERSON] Даючи оцінку аргументам представника відповідача щодо набуття позивачем прав позичальника на підставі додаткової угоди №1 до кредитного договору №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року, суд вважає за необхідне зазначити таке. Зокрема, з дослідженої у судовому засіданні додаткової угоди №1 до кредитного договору №1203pv 15-07 від 25.06.2007 року видно, що 23.06.2011 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено угоду, у відповідності до умов якої викладено преамбулу до кредитного договору, пункти 2.2, 3.2, 4.9 у новій редакції, із зазначенням у якості позичальника за договором [PERSON] (а.с.13). Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 Кодексу). Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 651 Кодексу). Аналізуючи зазначені правові норми, суд зауважує, що для внесення змін до основного договору необхідне волевиявлення обох його сторін, між якими він укладався. Проте, у даному випадку правоздатність однієї із сторін кредитного договору припинилась у зв'язку з смертю. Тому дані аргументи представника відповідача відхиляються судом. Згідно статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 593 ЦК України та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека) припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань. Саме до таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц, провадження № 14-53цс18. За змістом ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, до предмету доказування у даній справі входить встановлення факту пред'явлення кредитором спадкодавця у визначений ст. 1281 ЦК України вимог до спадкоємців. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Однак, як вбачається з відповіді приватного нотаріуса Опришко С.І., яким видавалось свідоцтво про право на спадщину за законом, кредитор з вимогами до спадкоємців до нього не звертався. Будь-яких інших доказів пред'явлення кредитором вимог до спадкоємця [PERSON] будь-яким іншим способом суду надано не було. Разом із тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Відповідно до ч. 1, ч.5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Проте, у даному випадку на підставі ст. 1281 ЦК Українистрок пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємця сплив, що має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями. Тому суд вважає, що на дані правовідносини позовна давність не поширюється. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved