Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «НВП «Металокомплект» про поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати за 02.12.2013 року, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральних збитків. В обґрунтування свого позову зазначив, що він працював у відповідача на посаді головного інженеру і одночасно є одним із засновників даного підприємства. Відповідно до наказу № 106-К від 24.12.2013 року його було звільнено з займаної посади на підставі п.4 статті 40 КЗпП України, в зв'язку з порушенням трудової дисципліни - прогул. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки хоча і відлучався 02.12.2013 року з підприємства, однак з робочих питань, а саме: зустрічався з митним брокером Диким В.Н. - для підготовки митного оформлення продукції підприємства, отримання митних документів та дизайнером ТОВ «Видавництво ЛІГА-ДРУК» - для редагування інформації та буклетів підприємства. В позовній заяві позивач зазначає, що о 15 годині 55 хвилин 02.12.2013 року знаходився на своєму робочому місці. Вказує, що наступного дня - 03.12.2013 року на протязі всього робочого дня директор відповідача - Лижніков Є.С. не ставив йому жодного питання щодо його відсутності 02.12.2013 року і лише 24.12.2013 року після розмови з Лижніковим Є.С. при вирішення одного конфліктного виробничого питання, останній приніс йому наказ про звільнення. Звернувшись до бухгалтерії про ознайомлення з актом, що став підставою для звільнення, йому його не надали, оскільки, як вважає позивач, з причин його не існування на той момент. 25.12.2013 року звернувся з заявою до інспекції з праці в зв'язку з грубим порушенням законодавства при його звільненні. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить суд задовольнити його позовні вимоги. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити та пояснили про обставини викладені вище. На заперечення представника відповідача стосовно пропуску строку звернення до суду визначеного статтею 233 КЗпП України, сторона позивача пояснила суду, що позивач разом зі своєю сім'єю перебували за межами міста Харкова, оскільки у позивача існували побоювання за свою безпеку та безпеку своєї сім'ї в підтвердження цього позивач надав до суду витяг з кримінального провадження відкритого за його заявою. Представник відповідача - Вернигор О.В. в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні, пояснюючи суду, що позивача було звільнено законно, в зв'язку з порушенням ним трудової дисципліни - прогул. Вказував на те, що раніше позивач також порушував трудову дисципліну і до нього застосовувались дисциплінарні стягнення у виді догани. Зазначив, що лист інспекції з праці зараз ними оскаржується до вищого органу. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що причини пропуску позивачем строку визначеного статтею 233 КЗпП України є поважним, доказів, які б це спростовували стороною відповідача суду не надано, а також враховуючи те, що строк пропущено лише на декілька днів (6 днів), суд вважає за можливе поновити позивачу строк звернення до суду з позовом для захисту своїх трудових права гарантованих Конституцією України (стаття 43), а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії наказу № 106 - К від 24.12.2013 року, [PERSON] звільнено з посади головного інженера ТОВ «НВП «Металокомплект» в зв'язку з порушенням трудової дисципліни на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Як вбачається з копії акту про відсутність на робочому місці від 02.12.2013 року складеному членами комісії [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були допитані судом в якості свідків за клопотанням сторони відповідача, та [PERSON], [PERSON], згідно даного акту був відсутній на робочому місці 02.12.2013 року з 10 по 13 годину та з 15 години і до завершення робочого дня, тобто, як зазначено в акті позивач був відсутній на робочому місці 3 години 30 хвилин. Згідно копії табелю обліку використання робочого часу за грудень 2013 року, [PERSON] 02.12.2013 року взагалі був відсутній, що не узгоджується з даними Акту від 02.12.2013 року, на це також вказує Інспекція з питань праці в Харківській області (від 23.01.2014 року № 01-19/0707 - а.с. 110). Допитана судом в якості свідка [PERSON], яка була приведена до присяги, та попереджена про відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та відмову від дачі показань, пояснила суду, що вона є директором видавництва «Ліга -Друк», знає [PERSON] як представника ТОВ «НВП «Металокомплект» оскільки він займався питаннями замовлення, затвердження рекламної продукції підприємства в їхньому видавництві, в ході допиту свідок пояснила, що 02.12.2013 року [PERSON] приїхав у видавництво після обіду, близько 1-ї години дня і знаходився приблизно 2-3 години, в його присутності розроблявся макет буклетів, роздруковувались пробні екземпляри та підписувалися ним. [PERSON] знаходився у видавництві з робочих питань, з питань підприємства на якому працював. Допитані судом свідки, яких було приведено до присяги, та попереджено про відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та відмову від дачі показань:[PERSON], [PERSON], [PERSON] (члени комісії, що складали та підписували акт про відсутність позивача на робочому місці), показали, що робоче місце директора Лижнікова Є.С. та позивача знаходяться в одному кабінеті. 02.12.2013 року близько першої години дня, після обіду, їх викликав до себе директор Лижніков Є.С. і сказав, що головного інженера [PERSON] не має на робочому місці і що треба засвідчити даний факт, що вони і зробили, після цього, вони по закінченню робочого дня - о 16.00 годині також зайшли до кабінету директора і [PERSON] на робочому місці не було і вони склали відповідний акт. На питання суду пояснили, що раніше, а саме зранку, близько 10.00 години до кабінету директора не заходили, про відсутність [PERSON] на підприємстві дізналися зі слів директора після обіду. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Статтею 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Як зазначено вище та вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено саме за порушення трудової дисципліни та в зв'язку з цим було застосовано таке стягнення як звільнення. Однак, як вбачається з наданих сторонами доказів: копії акту від 02.12.2013 року із зазначенням часу відсутності позивача на роботі; копії обліку робочого часу, з якого видно, що позивач взагалі не був на роботі 02.12.2013 року - в табелі стоїть прогул; та показань свідків - [PERSON] вказує на те, що позивач близько з 13 години і протягом 2-3 годин перебував у видавництві з робочих питань підприємства, свідки (працівники підприємства - члени комісії) вказують, що про відсутність позивача на роботі дізналися від директора і лише приблизно о 13 годині дня, суд приходить до висновку, що стороною відповідача не доведено суду факту прогулу позивача, порушення ним трудової дисципліни 02.12.2013 року, а відповідно не було і підстав для застосування дисциплінарного стягнення - звільнення, а тому позовні вимоги позивача в частині поновлення на роботі та стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень підлягають задоволенню. Оскільки відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України, незаконне звільнення позивача призвело до моральних страждань останнього, які знайшли своє вираження в позбавленні позивача та членів його сім'ї, що знаходяться на його утриманні - дитини, стабільного прибутку, що безумовно позначилося і на усталеному способі життя позивача та його родини. Посилання ж відповідача на неодноразові порушення трудової дисципліни [PERSON] раніше, судом до уваги не приймаються, оскільки на думку суду є неналежним доказом, так як не відносяться до предмету позовної заяви та вимог позивача. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку задоволенню не підлягають, так як позивачем не ставиться вимога яка саме сума повинна бути стягнута з відповідача на його користь в рахунок цих виплат. Даних які б надавали можливість суду розрахувати дану суму сторонами не надано, відповідних клопотань про витребування та забезпечення доказів в цій частині сторонами суду також не заявлялись, а тому відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судові витрати підлягають стягненню зі сторони відповідача на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог з урахуванням ставок судового збору встановленого ЗУ «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року№ 3674-VI, а саме: судом задоволено третя частина заявлених вимог щодо відшкодування моральної шкоди, що складає 81,2 гривень судового збору і фактична половина від заявлених інших позовних вимог, що складає 121,8 гривень, а разом 203,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial