Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 30.08.2019 відкрито провадження у справі . Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 31 липня 2019 року приблизно 17 год. 00 хв. [PERSON] прибув в приміщення Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, щоб дізнатися стан виконання виконавчих проваджень. В холі Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчинялись хуліганські дії [PERSON] та [PERSON] відносно заступника начальника Деснянського ВДВС у м. Києві [PERSON] , а саме висловлювалися на її адресу нецензурною лайкою. З метою припинення вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, позивач зробив попередження російською мовою, щодо недопустимості їхньої поведінки. У свою чергу [PERSON] та [PERSON] почали штовхати, погрожувати, ображати позивача [PERSON] у зв`язку з цим у позивача піднявся тиск і він майже не втратив свідомість, що зафіксовано випискою бригади ШМД. Отже, враховуючи викладене позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000000грн в якості компенсації за нанесену моральну шкоду. Позивач [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судових засідання заперечував проти позовних вимог, зазначив, що [PERSON] не наносив моральної шкоди, а тому не має підстав виплачувати за неї компенсацію. Крім того, пояснив, що особисто з [PERSON] не знайом, і підтверджує, що дійсно бачив сварку між [PERSON] та [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». В судому засіданні 19 лютого 2020 року був заслуханий свідок [PERSON] . Свідок [PERSON] надала свідчення, що вона працює заступником начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби районного управління юстиції в м. Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 31 липня 2019 року дійсно під час непорозуміння з [PERSON] на її захист вступився [PERSON] , однак будь-яких фізично - насильницької дії [PERSON] до [PERSON] не було. Однак, була присутня під час хуліганських дій [PERSON] , пояснила, що дійсно [PERSON] штовхався, розмовляв нецензурною лайкою, погрожував [PERSON] , який зауважив про недопустиму поведінку [PERSON] . Підтвердила, що такі дії [PERSON] до [PERSON] призвели до виклику швидкої допомоги останньому, оскільки погіршився стан здоров`я. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 липня 2019 року [PERSON] в приміщення Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві заступився за заступника начальника Деснянського ВДВС у м. Києві [PERSON] та зробив зауваження за недопустиму поведінку, нецензурну лексику [PERSON] та [PERSON] . У свою чергу [PERSON] почав штовхати, ображати, погрожувати [PERSON] , що призвело до підвищення тиску, майже втрати свідомість, що підтверджується медичними виписками. 05.08.2019 [PERSON] подав до Київської місцевої прокуратури № 3 заяву про кримінальне правопорушення, в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно [PERSON] . 06.08.2019 посадовими особами Київської місцевої прокуратури № 3 за заявою [PERSON] було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42019101030000177 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 161 КК України. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода - це протиправне приниження (або замах на приниження) гідності людини, яке викликає в її психіці негативні процеси і стани. Вона полягає саме у втратах, тих негативних наслідках немайнового характеру, які виникли через страждання. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазначала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Як убачається із позовної заяви, позивач посилається на те, що внаслідок дій [PERSON] та [PERSON] , йому було завдано моральної шкоди, яка полягала, зокрема, у погіршенні стану здоров`я. Судом установлено, що [PERSON] зазнав душевного хвилювання та страждання у зв`язку з протиправною поведінкою та діями [PERSON] , які призвели до погіршення стану здоров`я, з викликом швидкої допомоги, що підтверджується матеріалами справи. Однак докази моральної шкоди з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] в матеріалах справи відсутні та не підтверджуються свідченнями свідка. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Стаття 23 ЦК України встановлює, яку форму може набувати моральна шкода, та в яких випадках вона може бути заподіяна особі. Перелік не має вичерпного характеру. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже в судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачеві були спричинені моральні страждання з боку [PERSON] , які призвели до погіршення здоров`я, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, суд вважає, що сума у розмірі 5000грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. З огляду на наведене, суд знаходить доведеним факт порушення належного позивача права [PERSON] та вважає обґрунтованими позовні вимоги про застосування такого способу захисту порушеного права як стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000грн. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи. Позивач [PERSON] надав суду посвідчення серії Є№027402 від 28.12.2005, відповідно до якого є інвалідом 3 групи. Відповідно ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають судові витрати в розмір 768,40грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial