Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання угоди - договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], оформленого біржовим контрактом та зареєстрованого на Універсальній Ново-Олександрівській товарній біржі 25.02.2002 р. за №АЦ21 - дійсною, з тих підстав, що позивач купив зазначену квартиру, заплативши відповідачці обумовлену суму грошей. Зазначений договір не було зареєстровано в нотаріальній конторі, тому зараз виникла необхідність визнати угоду дійсною. Позивач в судове засідання не з'явився, направив заяву з проханням розглянути справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, її представник [PERSON], діюча на підставі довіреності від 19 липня 2013 р., направила до суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON], діюча на підставі довіреності від 29 січня 2015 р., в судове засідання також не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, проти задоволення позову заперечувала, оскільки належним власником спірної квартири є [PERSON], яка успадкувала її від померлої [PERSON] Суд ухвалює рішення без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.15-16 ЦК України кожна особа має право захисту свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів. При зверненні до суду, підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, позивач посилається на вимоги ст. 220 ЦК України. Враховуючи, що спірні відносини виникли до набрання законної сили ЦК України, тому слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угоди недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на момент укладання угоди, нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча би однією стороною є громадянин. Як встановлено в судовому засіданні, згідно з діючим на той момент законодавством, була можлива купівля нерухомості та укладання договорів на біржі, з наступною реєстрацією в БТІ. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» № 1956-ХП від 10.12.1991 року правочини, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Одночасно суд зауважує, що положення Закону України «Про товарну біржу» є спеціальними щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальними щодо правил укладення цивільно-правових угод. Таким чином, при укладанні договору купівлі - продажу квартири на біржі мали бути застосовані положення ЦК УРСР, які є спеціальними для застосування до спірних правовідносин, ніж ЗУ «Про товарну біржу», а тому укладений договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Разом з тим, ч.2 ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні умови, за яких угода, що потребує нотаріального посвідчення, може бути визнана дійсною, закріплені у ч.2 ст. 220 ЦК України. З огляду на положення ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не надано доказів ухилення відповідачки, яка визнала позов, від нотаріального посвідчення укладеної угоди. За приписами ч.4 ст. 174 ЦПК України, суд не приймає визнання відповідачкою позову, оскільки таке суперечить закону, а також виходячи з обставин, встановлених судом. Так судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.1991 р. квартира [ADDRESS], належала [PERSON] (а.с.55-56). Після смерті [PERSON], померлої [INFO]., вказану квартиру успадкувала її дочка [PERSON], громадянка РФ, що мешкає в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 21.11.2006р., довідкою Маріупольського БТІ від 17.02.2015р. за №27 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.01.2015р. (дата прийняття рішення про державну реєстрацію квартири за [PERSON] 24.11.2006р.) (а.с.35-61). За іншими особами право власності на квартиру не було зареєстровано. Як вбачається з наданого позивачем біржового контракту №АЦ21 від 25.02.2002 р., укладеного на Універсальній Ново-Олександрівській товарній біржі, [PERSON] придбав спірну квартиру у [PERSON], якій вона належала на підставі біржового контракту від 03.06.2001 р. Ціна договору склала 6240 грн., яка відповідає інвентаризаційній вартості квартири відповідно до довідки Маріупольського БТІ від за №957 від 24.02.2002 р. При цьому суд повинен зазначити, що 24.02.2002 р. це календарна неділя, тобто вихідний день. Вказаний контракт нібито було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.03.2002 р., про що позивачем надано реєстраційне посвідчення Маріупольського БТІ. Проте, при дослідженні відповіді Маріупольського БТІ від 17.02.2015 р. та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.01.2015р., наданих на запит суду, встановлено, що це не відповідає дійсності. Окрім того, при візуальному огляді підпису начальника БТІ [PERSON] видно, що підпис особи на реєстраційному посвідченні суттєво відрізняється від підпису на довідці (64-69). Враховуючи вищевикладені факти, достовірність вказаного біржового контракту та сам факт його укладання викликають у суду певні сумніви. Звернення до суду є способом захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі, якщо між сторонами немає спору - немає і порушення права та підстави для його захисту (ст.3 ЦПК України). Таким чином, враховуючи наявність законного власника квартири [ADDRESS], а саме, [PERSON], позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed