Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення ідеальних часток у праві спільної власності на житловий будинок, визнання права власності на відповідну частку житлового будинку по [ADDRESS], зазначивши в уточненій позовній заяві, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно №20337511 від 10.04.2014р. виданого реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції, та відповідній реєстрації він є власником квартири [ADDRESS], загальною площею 173кв.м., житловою - 77кв.м. Зазначений правовстановлюючий документ був йому виданий Реєстраційною службою у зв'язку з проведеною реконструкцією приміщення, замість погашеного договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2000р. посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], р.№1732, та він є власником квартири [ADDRESS]. 13.11.2000р. приймальною комісією Ленінської районної адміністрації Запорізької міської ради була прийнята в експлуатацію житлова прибудова літ.А2-2 розміром 10,50м. х 6,60м. з підвалом літ.пд. під А2-2, розташована [ADDRESS], що підтверджується актом приймання індивідуального будинку №4129 від 13.11.2000р. 13.11.2000р. розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації №4130 йому було оформлено право власності на житлову прибудову літ.А2-2 розміром 10,50м.х6,60м. з підвалом під А2-2 [ADDRESS]. 19.12.2005р. ОП ЗМБТІ технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] було погашено з одночасним виготовленням технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], та реєстрацію поточних змін, що підтверджується відповідним технічним паспортом від 27.10.2000р. та від 19.12.2005р. однак погашення старого правовстановлюючого документа з одночасним виготовленням нового не відбулось. Житловий будинок [ADDRESS] складається з чотирьох квартир. Попередні власники квартир - [PERSON] (кв.№1), [PERSON] (кв.1), [PERSON] (кв.№2), [PERSON] (кв.2), [PERSON] (кв.3), [PERSON] (кв.№4), [PERSON] (кв.4) з метою отримання нових правовстановлюючих документів на квартири у 2006р. звернулись з відповідною спільною заявою до заступника Ленінської районної адміністрації [PERSON] долучив при цьому висновок ОП ЗМБТІ від 19.12.2005р. та проект розпорядження. Відповідно до проекту розпорядження Управлінню житлового господарства доручалось видати свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]: [PERSON] та [PERSON] на 2/25 частин будинку, або по 1/25 частині кожному; [PERSON], [PERSON] на 15/100 частин будинку, або по 3/40 частин кожному; [PERSON], [PERSON] на 9/50 частин будинку, або 9/100 частин кожному; [PERSON] на 59/100 частин. ОП ЗМБТІ доручалось погасити старі правові документи на квартири №1,№2,№3,№4 в житловому будинку [ADDRESS], та провести реєстрацію згідно розпорядження. Однак Ленінською адміністрацією відповідний проект розпорядження не був затверджений та підписаний, у зв'язку з тим, що змінилися власники квартир. Таким чином, у всіх власників квартир залишились правовстановчі документи на квартири. На теперішній час, відповідачі є власниками інших квартир та разом з позивачем співвласниками житлового будинку в цілому (ст.355 ЦК України). Згідно технічного паспорту на житловий будинок ОП ЗМБТІ від 05.03.2014р. квартира позивача складається з 2 поверхів на яких розташовані 16 приміщень та тераса загальною площею 173,2кв.м. Квартира №1 [PERSON] має 6 приміщень загальною площею 53,3кв.м., квартира №2, що належить [PERSON] по ? частині кожному має 9 приміщень загальною площею 74,7кв.м.; квартира №4 [PERSON] має 7 приміщень загальною площею 48,7кв.м. У загальному користування кв.№1 та №4 знаходиться ванна площею 3,8кв.м. Крім того, з господарських споруд, якими користуються співвласники житлового будинку, є також споруди які зведені самочинно. Житловий будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 2090кв.м., яка була відведена РУ «Дніпроенерго» 28.06.1957р. відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №282. З часу приватизації квартир в спірному будинку, жоден з співвласників не звертався до Запорізької міськради з питанням про встановлення меж та розміру земельної ділянки під житловим будинком [ADDRESS], та жоден не має документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, хоча всі власники користуються земельною ділянкою на свій розсуд, на якій розташовані господарські прибудови, та житловий будинок. Земельна ділянка площею 2090кв.м. огороджена парканами власників квартир, встановленими по фактичному користуванню, без будь-якого правового обґрунтування, що призводить до виникнення конфліктних ситуацій з приводу користування земельною ділянкою. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повністю перекрили позивачу прохід на адресу [ADDRESS], що змушує позивача звертатися до різних держустанов для вирішення конфліктної ситуації. 06.11.2013р. позивач звертався до Запорізької міської ради з заявою, щодо встановлення меж та розміру земельної ділянки по [ADDRESS], відповідно до п.2.1. Порядку встановлення меж та розміру земельних ділянок під індивідуальними житловими будинками, затвердженого рішенням Запорізької міської ради №51 від 22.06.2011р., однак без чіткого визначення розміру часток співвласників житлового будинку, та відсутності правовстановчого документу на частку житлового будинку неможливо вирішити питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою для запобігання конфліктів між співвласниками. У зв'язку з тим, що між сторонами - співвласниками, не досягнуто згоди у розрахунку часток спільного майна, позивач, у відповідності до ст.ст.355,357 ЦК України, просить визначити ідеальні частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS], та визначити за ним право власності на відповідну частку зазначеного житлового будинку, для чого провести відповідну судову будівельно-технічну експертизу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Запорізька міська рада, позов не визнали, надали суду письмові заперечення, в яких просять в задоволенні позову відмовити в зв'язку з безпідставністю. 3-ті особи в судове засідання не з'явились, про час розгляду справи повідомлялись своєчасно у встановленому законом порядку, тому суд, у відповідності до ст.168 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу в їх відсутності. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного: Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини третьої цієї ж статті право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст. 355 ЦК України). При цьому ст.356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином визначальною ознакою права спільною власності є наявність у речі (майна) декількох співвласників. Як вбачається з матеріалів справи, сторони є власниками окремих квартир, розташованих в будинку [ADDRESS] Так позивач [PERSON] є власником квартири №3 в зазначеному будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № 20337511 від 10.04.2014р., виданого Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є співвласникам квартири №2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.05.2012р., нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 16.05.2012р., р.№701. Відповідач [PERSON] є власником квартири №1, що підтверджується договором дарування частини квартири від 21.10.2006р., нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу [PERSON] 21.10.2006р., реєстр. № 2623 та свідоцтва про право власності на житло №216 від 24.06.1993р., виданого КП ПЕО «Дніпроенерго». Відповідач [PERSON] є власником квартири № 4. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до видів нерухомого майна, що визнаються об'єктами цивільних прав (нерухомих речей) відносяться підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно з ч.1 ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Таким чином, цивільне законодавство розмежовує такі об'єкти цивільних прав, як житлові будинки (індивідуального типу) та квартири в багатоквартирних будинках. Останні є самостійними об'єктами права власності (речами) та не є складовими частинами іншого об'єкту права власності - багатоквартирного будинку, в якому вони розташовані. При цьому такий багатоквартирний будинок як такий взагалі не визнається окремим об'єктом права власності. Відповідно до п.2.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001р., багатоквартирний житловий будинок - це житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира. Згідно з п.2.2 цієї ж Інструкції визначено, що індивідуальні (садибні) житлові будинки є одноквартирними. Оскільки сторони по справі є власниками квартир - ізольованих одного від одного житлових приміщень, які мають окремі входи, суд дійшов висновку, що житловий будинок [ADDRESS] є багатоквартирним будинком та не є об'єктом спільної власності позивача та відповідачів. Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б виконання будь-яких дій з об'єднання окремих квартир в одноквартирний житловий будинок, тобто здійснення реконструкції, направленої на створення з окремих нерухомих речей (квартир) нової нерухомої речі (індивідуального житлового будинку). Усі квартири, що розташовані в житловому будинку [ADDRESS], на теперішній час продовжують функціонувати як окремі ізольовані житлові приміщення, у справі відсутні докази, що засвідчували би належність цих квартир до житлового будинку як об'єкту спільної власності. Отже твердження позивача стосовно існування об'єкту права власності - індивідуального житлового будинку [ADDRESS], що знаходиться у спільній власності позивача та відповідачів не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. В зв'язку з відсутністю об'єкта спільної часткової власності визначення часток сторін у праві спільної часткової власності є неможливим та не відповідає закону. Безпідставними суд також вважає посилання позивача на частину другу ст.382 ЦК України. Вказаною нормою встановлено, що власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Таким чином, закон визначає, що режим спільної власності існує саме для окремих елементів багатоквартирного житлового будинку - приміщень загального користування та т.і., але не поширюється на такий будинок в цілому. Отже наявність в багатоквартирному будинку приміщень та комунікацій, що призначені для його обслуговування, і які знаходяться у спільній власності власників квартир, не призводить до виникнення права спільної власності на будівлю багатоквартирного будинку з одночасним припиненням права приватної власності на індивідуальні квартири, чого фактично вимагає позивач. Також суд вважає, що задоволення позовних вимог суттєво порушить права відповідачів оскільки призведе до втрати ними права власності на належні їм квартири. Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності, або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В зв'язку з вищевикладеним суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Що стосується клопотання позивача, щодо призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення часток у спільній власності на житловий будинок [ADDRESS] суд зазначає наступне. Враховуючи, що суд дійшов висновку, щодо відсутності у сторін права спільної власності на житловий будинок [ADDRESS], заявлене клопотання є таким, що не підлягає задоволенню в зв'язку з відсутністю предмета для проведення експертизи.

Outcome: dismissed