Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області, в якому просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди у розмірі 150000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що старшим слідчим СВ Прокуратури Львівської області Савчуком Л.О. проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України. Процесуальним керівником даного провадження є прокурор Прокуратури Львівської області Сас Є.В. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] визнано потерпілим. Стверджує, що дане кримінальне провадження стосується вчинення неправомірних дій відносно втрати, знищення, викрадення та приховування шести томів матеріалів кримінального провадження по захопленню рухомого та нерухомого майна позивача, яке належало йому на праві власності та в подальшому приховування злочину правоохоронними органами з метою отримання неправомірної вигоди. Вважає, що Прокуратурою Львівської області порушено вимоги ст.2 КПК України в частині швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду. Зазначає, що у вказаній справі особам не повідомлено про підозру, частину осіб не встановлено. Натомість, постановами слідчого неодноразово закривалося дане кримінальне провадження, які у подальшому були скасовані ухвалами слідчих суддів Галицького районного суду м.Львова та Апеляційного суду Львівської області. Даними ухвалами було встановлено, що слідчим неналежно проводиться досудове розслідування кримінального провадження №12016140090002562, останнім не виконано ряд слідчих дій. Позивач вважає, що такою бездіяльністю слідчого та прокурора йому завдано моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн., яка полягає у тому, що [PERSON] змушений був неодноразово звертатися до суду за захистом своїх порушених прав, постійно з цього приводу переживав та отримав душевні страждання. Тому просить позов задоволити. Справа надійшла до Галицького районного суду м.Львова 11.06.2018 року. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.06.2018 року відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні. Справу було призначено на 23.07.2018 року. Оскільки головуючому судді на 23.07.2018 року було надано один день відпочинку, судове засідання не відбулося у зв'язку з чим розгляд справи було відкладено з врахуванням відпустки головуючого на 27.08.2018 року. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник відповідача Прокуратури Львівської області проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, який надійшов на адресу суду 20.07.2018 року. Так, згідно вказаного відзиву постанови про закриття кримінального провадження скасовувались з метою з'ясування додаткових обставин і вчинення додаткових процесуальних дій з метою перевірки всіх доводів позивача. Самі по собі постанови про закриття кримінального провадження не можуть свідчити про незаконність рішень, дій чи бездіяльності прокуратури. Зазначає, що жодним судовим рішенням не визнано неправомірними дії прокурора, а в ухвалі Галицького районного суду м.Львова від 24.07.2017 року у справі №461/4692/17 відмовлено у задоволенні скарги в частині визнання бездіяльності слідчого. Окрім того, стверджує, що позивачем не зазначено, які саме слідчі дії не проведено, не наводить доказів у підтвердження вказаного. Також зазначає, що позивачем не підтверджено завдання йому моральної шкоди. Тому просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що старшим слідчим СВ Прокуратури Львівської області Савчуком Л.О. проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України, процесуальним керівником якого є прокурор Прокуратури Львівської області Сас Є.В. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] визнаний потерпілим. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося представником відповідача Прокуратури Львівської області, що дане кримінальне провадження неодноразово закривалося у зв'язку з відсутністю в діях прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 [PERSON] ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365 КК України та такі були скасовані ухвалами слідчих суддів. Зокрема, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 13.09.2016 року скаргу [PERSON] на постанову слідчого в ОВС другого слідчого відділу СУ Прокуратури Львівської області Луговського О.С. від 29.07.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року задоволено та вказану постанову скасовано. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.12.2016 року у задоволенні скарги [PERSON] на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу СУ Прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 28.09.2016 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року відмовлено. Однак, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.12.2016 року дану ухвалу скасовано та вищевказану постанову слідчого Савчука Л.О. скасовано, матеріали кримінального провадження повернуто до Прокуратури Львівської області для проведення досудового розслідування. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 14.02.2017 року скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 31.01.2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року задоволено частково, постанову скасовано. Матеріали кримінального провадження направлено до СВ Прокуратури Львівської області для проведення досудового розслідування. В іншій частині скарги відмовлено. Також, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 13.03.2017 року у задоволенні скарги [PERSON] на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу СУ Прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 28.02.2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року відмовлено. Однак, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28.03.2017 року дану ухвалу скасовано та вищевказану постанову слідчого Савчука Л.О. скасовано, матеріали кримінального провадження направлено до СВ Прокуратури Львівської області для проведення досудового розслідування. Крім цього, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 24.07.2017 року скаргу [PERSON] на постанову слідчого другого слідчого відділу Прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 31.05.2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року задоволено та вказану постанову скасовано. Відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] в частині визнання бездіяльності слідчого. Окрім того, ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 04.05.2018 року скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого другого слідчого відділу Прокуратури Львівської області Савчука Л.О. від 31.08.2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12016140090002562 від 17.06.2016 року задоволено частково та вказану постанову скасовано. Відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] в частині визнання такої постанови, що винесена з порушенням КПК України. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі статтею 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 11 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Так, позивач пов'язує своє право на відшкодування моральної шкоди із встановленими ухвалами слідчих суддів незаконність дій та бездіяльність слідчих при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, однак зазначені рішення не є тими рішеннями, за наслідками яких виникає право на відшкодування шкоди. Скарги позивача на бездіяльність слідчих розглянуті судом відповідно до вимог статей 303- 307 КПК України, і це свідчить про використання позивачем права на звернення до суду в порядку КПК України відносно бездіяльності органів досудового розслідування. Винесення зазначених ухвал слідчими суддями за результатом розгляду скарг позивача не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність працівників Прокуратури Львівської області порушували його законні права та інтереси та заподіяли позивачу моральну шкоду. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у цивільній справі № 6-440цс16. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті. Пунктом 5 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказане свідчить про те, що шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок, а при відсутності будь-якої з цих ознак не може бути покладено на відповідача обов'язку відшкодування шкоди. Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до роз'яснення, яке міститься у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до правил ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду доказів в обґрунтування позовних вимог та не надано об'єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв'язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми моральної шкоди з відповідачів, а відтак у задоволенні позову необхідно відмовити. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. Окрім цього, суд зазначає, що вимога позивача щодо винесення окремої ухвали за невиконання судових рішень, винесених слідчими суддями у кримінальному провадженні №12016140090002562 від 17.06.2016 року, не є окремою позовною вимогою, а лише правом позивача, передбаченим ст.262 ЦПК України. Суд також зазначає, що надання правової оцінки діям органів Прокуратури Львівської області може відбуватися в порядку КПК України шляхом оскарження бездіяльності до слідчого судді. Відтак у задоволенні вказаної вимоги необхідно відмовити.

Outcome: dismissed