Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», в якому просить, з урахуванням уточнень, визнати недійсним кредитний договір №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007р.з моменту його укладення та визнати недійсним додаткову угоду №5 до кредитного договору №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007р. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.06.2007 року між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль» був укладений кредитний договір, згідно умов якого він отримав кредитні кошти в сумі 350 000 дол. США під 11,5 % річних з кінцевим терміном повернення 31.05.2017 року. Зазначає, що укладення договору відбулося з грубим порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та інших норм цивільного законодавства, а тому його слід визнати недійсним з тих підстав, що відповідачем істотно були порушені умови укладеного між ними договору. Так, після укладення договору позивач певний період часу добросовісно виконував умови кредитного договору, своєчасно погашав кредит. Однак у зв'язку із сімейними обставинами, фінансовий стан позивача значно погіршився, що потягло своїм наслідком не повне виконання зобов'язань за кредитним договором та виникнення прострочення заборгованості. Також зазначає, що позивач як споживач кредитної послуги перед укладенням кредитного договору не був ознайомлений з інформацією про сукупну вартість кредитних послуг. Крім того, зазначає, що, [PERSON] при укладанні кредитного договору не було розяснення всіх умов договору, він помилявся щодо істотних умов договору, зокрема строків та обєму своїх прав та обовязків, оскільки графіка платежів, в якому б зазначалися всі необхідні, істотні умови, надано не було, у зв'язку з чим вважає, що банк навмисно ввів його в оману, замовчуючи існування обставин, що мають істотне значення для позивача, що в свою чергу робить даний правочин недійсним. У зв'язку з чим просить визнати вказаний вище договір недійсним з моменту його укладення. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги. В своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові, з урахуванням уточнень до нього. Щодо пропуску строків позовної давності зазначає, що позивач дізнався про порушення своїх прав під час отримання позовної заяви про стягнення заборгованості від Банку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмовізаперечення, в яких зазначив, що кредитний договір №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007р. не є споживчим та норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. до нього не можуть застосовуватися. Вважає, що до правовідносин, які склалися між банком та позичальником за оспорюваним кредитним договором не можуть застосовуватись положення, що регулюють відносини у зв'язку з отриманням споживчих кредитів, оскільки відновідно до заяви-анкети на отримання кредиту [PERSON] звертався до банку з проханням отримати кредит за програмою кредитування суб'єктів малого та мікробізнесу з метою використання кредитних коштів на розвиток підприємницької діяльності. При цьому сторони були вільними щодо укладення кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства. Також вважає, що позивачем було пропущено строки позовної давності звернення до суду, оскільки договір, про визнання недійсним якого просить позивач, укладався 05.06.2007року, а із позовом звернувся до суду лише 25.11.2014. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності, дійшов наступного висновку. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 05.06.2007 року між позивачем та ВАТ «[PERSON] Аваль» був укладений кредитний договір №010-2/07/1-674-07, згідно умов якого позивач отримав кредитні кошти в сумі 350 000 дол. США зісплатою 11,5% річних з кінцевим терміном повернення 31.05.2017 року. Свої зобов'язання за договором [PERSON] виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти на підставі заяв-позичальника. [PERSON] порушив вимоги взятого на себе зобов'язання та умови кредитного договору, в зв'язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 03.12.2014 року вона складає 138\~631,29 доларів США. Дана обставина підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року. Судом встановлено, що укладенню кредитного договору передувала анкета-заява на кредит під комерційну іпотеку від 28.04.2007 року, подана [PERSON], в якій зазначено, що позичальник є підприємцем без створення юридичної особи та метою кредиту є кредит на придбання та ремонт нерухомості. Сума у зазначеній заяві була зазначена 350 000 дол.США з відсотковою ставкою 11% річних. Укладений між позивачем [PERSON] і банком кредитний договір №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року позивач вважає таким, що підлягає визнанню недійсним з підстав введення в оману стосовно обставин, що мали істотне значення при прийнятті рішення щодо укладення цього правочину, посилаючись на наступне: замовчування обставин, суттєвих для прийняття позичальником правильного рішення щодо укладення ним кредитного договору, що спонукало останнього прийняти рішення, яке він не прийняв би якби був банком сумлінно, своєчасно, повно проінформований щодо цих обставин. Такими суттєвими обставинами, які замовчував на погляд позивача банк, є інформація про сукупну вартість кредиту, а також та обставина, що в договорі взагалі не зазначено яку суму процентів повинен сплачувати позичальник. Цю інформацію, як вважає позивач, банк зобов'язаний був надати споживачу до укладення правочину згідно з вимогами ЗаконуУкраїни «Про захист прав споживачів». Відповідно до статті 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину: особа знає про наявність чи відсутність обставини і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значенняобставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Про обізнаність [PERSON] щодо відповідальності за неналежне невиконання зобов'язань свідчить його підпис на договорі кредиту від 05.06.2007 року. Як встановлено судом [PERSON] уклав договір кредиту, отримав кошти та розпорядився ними на власний розсуд. Кредитним договором № 010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007р., встановлено, що грошові кошти надаються на розвиток бізнесу (а саме на придбання нерухомості, що вбачається безпосередньо із заяви на видачу кредиту та анкети-заяви на кредит), а не на споживчі цілі. У відповідності до пунктів 22, 23 статті 1 ЗаконуУкраїни «Про Захист прав споживачів», споживач це - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 6 Постанови від 12 квітня 1996 року N5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» роз'яснив, що споживачем, права якого захищаються на підставі закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Виходячи з положень Закону України «Про захист прав споживачів»,[PERSON], як позичальник за оспорюваним договором кредиту №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007р. не є споживачем, бо метою надання коштів за кредитним договором є розвиток бізнесу, що прямо повязано з підприємницькою діяльністю Позивача, а не з споживчими потребами. Отже, кредит не підпадає під поняття споживчого та відповідно до нього не можуть застосовуватися положення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 8.2. кредитного договору підписанням цього договору Позичальник підтвердив, що [PERSON] надав йому підписаний Банком примірник цього договору та всіх додатків до нього.Ознайомлення Позичальника з графіком повернення кредиту свідчить факт постійної сплати Позичальником за кредитним договором до грудня 2014 року. Позивач зазначає, що йому не зрозуміло чому збільшувалися проценти за кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору та пояснень позивача, кредитні кошти надавались йому трьома траншами. Першим траншем було надано 250\~000,0 дол. США. Другим траншем було надано ще 50\~000,0 дол. США. Третім траншем було надано ще 50\~000,0 дол. США. Враховуючи, що сума кредиту збільшувалась наданням послідуючого траншу, автоматично збільшувалась сума нарахованих відсотків на суму кредиту, тому, що відсотки, згідно пункту 1.4.1.2 кредитного договору нараховуються на фактичну суму непогашених кредитних коштів. В судовому засіданні представником позивача не доведено умисел відповідача щодо введення позивача в оману під час укладання угоди та не доведено, що при укладенні договору позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст..629 ЦК України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст.625 ЦК України). Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст..627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 2 ст. 6 даного Кодексу передбачає, що сторонни мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Посилання боржника на відсутність у нього коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено ст. 617 ЦК України та визнання кредитного договору недійсним. Позивач в позовних вимогах, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви також просить визнати недійсним додаткову угоду №5 до кредитного договору №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем не наведено жодної підстави зазначеної частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦПК України, згідно з якою, додаткова угода №5 до кредитного договору №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року може бути визнана недійсною. Посилання позивачем на не підписання додаткової угоди, не може бути підставою визнання договору недійсним, так як не відповідає вимогам статті 203 ЦПК України. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що за грошові кошти, які було отримано в кредит позивачем було придбано квартиру, а отже кредит надавався на споживчі цілі, тому суд вважає такі посилання позивача безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону, з огляду на наступне. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст.60 ЦПК України , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано суду належних , достатніх та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у позові. Навпаки, матеріалами справи підтверджується надання кредиту на розвиток бізнесу. До того ж, позивач в первісній позовній заяві самостійно зазначає про те, що кредитні кошти за кредитним договором №010-2/07/1-674-07 від 05.06.2007 року отримувалися ним на розвиток бізнесу. Також суд зауважує, що посилання позивача на пункт 4.1.2. кредитного договору №010-2/07/1-674-07, не впливає на виконання [PERSON] зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору та не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed