Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про звільнення приміщення, стягнення заборгованості за оренду приміщення та штрафних санкцій. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що позивачу [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення блоку соціально-побутового обслуговування №№1; 2 (групи приміщень №1) (літера А), розташоване по [ADDRESS] . 26.07.2018 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] був укладений договір оренди №12/07-18 нежитлового приміщення загальною площею 199,1 м2, яке знаходиться на першому поверсі трьохповерхового будинку [ADDRESS] . Договір укладений строком на 2 роки і діє з 26.07.2018 року до 26.07.2020 року. Відповідно до умов договору орендодавець повинен передати приміщення орендарю в день підписання договору оренди, склавши акт прийому-передачі приміщення. 12.07.2018 року був підписаний акт прийому-передачі між ФО-П [PERSON] та попереднім орендарем [PERSON] , а між [PERSON] та ФО-П [PERSON] такий акт не підписувався. Таким чином відповідач почала користуватись нежилим приміщенням до підписання договору оренди, щодо чого не заперечував позивач. Пунктом 5.1 договору оренди передбачено оплату на користування орендним приміщенням 50 000 грн., яку позивач вважає щомісячною. Пункт 5.3 договору передбачає оплату під час підписання договору оренди 50 000 грн. як місячну орендну плату та 50 000 грн. залогову суму. В серпні 2018 року відповідач сплатила позивачу 42 000 грн. і більше жодних платежів не вносила. Враховуючи положення ст.526; 611; 625; 762; 782 ЦК України, позивач просить зобов`язати ФО-П [PERSON] звільнити орендне приміщення, стягнути з ФО-П [PERSON] на користь [PERSON] 158 000 грн. заборгованості орендної плати нежитлового приміщення, 50 000 грн. залогового платежу, 17 684 грн. 27 коп. пені, 3 002 грн. інфляційних втрат, 1483 грн. 73 коп. 3%-річних. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що сторони дійсно уклали договір оренди нежилого приміщення і після його підписання відповідач почала ним користуватись. Згідно п.5.1.1 договору орендна плата з 26.07.2018 року на весь термін дії договору оренди встановлюється в розмірі 50 000 грн. за весь об`єкт оренди. Загальна сума є фіксованою. Таким чином, сторонами чітко визначено суму оренди 50 000 грн. за період з 26.07.2018 року до 26.07.2020 року. Тобто, якщо орендну плату 50 000 грн. поділити на строк оренди у 24 місяці, то щомісячна орендна плата буде становити 2 083 грн. 33 коп., а не 50 000 грн. на місяць. Крім того, у серпні 2018 року відповідач сплатила позивачу 42 000 грн. орендної плати, що визнає позивач у своєму позові і його представник - у судовому засіданні. Якщо взяти до уваги розраховану суму місячної орендної плати у 2 083 грн. 33 коп., тому відповідач на день подачі позивачем позову до суду повністю сплатила як орендну плату, залогову суму, так і здійснила переплату за оренду нежилого приміщення на кілька місяців вперед. Таким чином, заборгованості відповідача перед позивачем як на день подачі позову до суду, так і на день розгляду справи не існує. Крім того, на даний час договір оренди нежитлового приміщення діє, не є розірваним, і щодо його розірвання позивач у своєму позові такої вимоги не ставить, тому в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, відповідача, дослідивши матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачає ч.1, ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Згідно ч.1, ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За змістом ч.1; 5, ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Здійснюючи системний аналіз вказаних норм права, суд приходить до висновку, що суб`єкти права - сторони договірних відносин укладають договір оренди на підставі власного волевиявлення, досягнувши обопільної згоди по істотним умовам самої угоди. Як встановлено у судовому засіданні, позивачу [PERSON] належить на праві власності нежитлове приміщення блоку соціально-побутового обслуговування №№1; 2 (групи приміщень №1) (літера А), розташоване по [ADDRESS] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Бахарєвою Ю.Ф. та зареєстрованого у реєстрі за №995 (а.с.11-14). 26.07.2018 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] був укладений договір оренди №12/07-18 нежитлового приміщення загальною площею 199,1 м2, яке знаходиться на першому поверсі трьохповерхового будинку [ADDRESS] (а.с.8-10). За змістом п.4.1 договір укладений строком на 2 роки і діє з 26.07.2018 року до 26.07.2020 року. Наявність обох підписів сторін, що не заперечували учасники справи, засвідчують факт їхньої згоди з усіма умовами договору. Відповідно до п.3.1 - 3.2 договору орендодавець повинен передати приміщення орендарю в день підписання договору оренди, склавши акт прийому-передачі приміщення. 12.07.2018 року був підписаний акт прийому-передачі між ФО-П [PERSON] та попереднім орендарем [PERSON] , а між [PERSON] та ФО- П [PERSON] такий акт не підписувався. Таким чином відповідач почала користуватись нежилим приміщенням, не підписавши такий акт, щодо чого не заперечував позивач. Вказані обставини не заперечувались сторонами по справі, тому не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.81 ЦПК України. Як передбачено ч.1, ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п.4, ч.1, ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: - відшкодування збитків та моральної шкоди. За змістом п.5.1.1 укладеного договору орендна плата з 26.07.2018 року на весь термін дії Договору оренди встановлюється в розмірі 50 000 грн. за весь об`єкт оренди. Загальна сума є фіксованою (а.с.8). Щодо розміру місячної орендної плати будь-який пункт договору оренди такої інформації не містить. Таким чином, сторонами чітко визначено суму оренди 50 000 грн. за період з 26.07.2018 року до 26.07.2020 року, що передбачено безпосередньо договором в порядку ч.5, ст.762 ЦК України. Тобто, якщо орендну плату 50 000 грн. поділити на строк оренди у 24 місяці, то щомісячна орендна плата буде становити 2 083 грн. 33 коп., а не 50 000 грн. на місяць, як вважає позивач. Також встановлено судом, що у серпні 2018 року відповідач ФО-П [PERSON] сплатила позивачу [PERSON] 42 000 грн. орендної плати, що визнає позивач у своєму позові і його представник - у судовому засіданні. Якщо взяти до уваги розраховану суму місячної орендної плати у 2 083 грн. 33 коп., тому відповідач на день подачі позивачем позову до суду повністю сплатила як орендну плату, залогову суму, так і здійснила переплату за оренду нежилого приміщення на кілька місяців вперед. Таким чином, заборгованості відповідача перед позивачем як на день подачі позову до суду, так і на день розгляду справи судом не встановлено, а позивачем та його представником не доведено. За таких обставин не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь 158 000 грн. заборгованості орендної плати нежитлового приміщення, 50 000 грн. залогового платежу, 17 684 грн. 27 коп. пені, з підстав, описаних вище. За приписами ч.1, ст.782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Як регламентовано ч.2, ст.651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вказаними нормами права законодавець регламентує право орендодавця відмовитися від договору оренди (найму) і вимагати повернення речі, якщо орендар (наймач) не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Оскільки судом не встановлено заборгованості по орендній платі відповідача перед позивачем за договором оренди №12/07-18 нежитлового приміщення від 26.07.2018 року, тому підстави для задоволення вимоги позивача до відповідача про звільнення нежитлового приміщення загальною площею 199,1 м2, розташованого на першому поверсі трьохповерхового будинку [ADDRESS] , у суду відсутні.Крім того, на даний час договір оренди нежитлового приміщення діє, не є розірваним, і щодо його розірвання позивач у своєму позові такої вимоги не ставить, тому в задоволенні позову в цій частині також необхідно відмовити. За правилами ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Згідно ч.2, ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення заборгованості орендної плати, залогового платежу та пені, тому не підлягає задоволенню і вимога про стягнення 3 002 грн. інфляційних втрат та 1483 грн. 73 коп. 3%-річних. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження порушені права позивача відповідачем у описаних вище правовідносинах, тому в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. Як наголошує ст.133; 141 ЦПК України при відмові у задоволенні позовних вимог в повному обсязі не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і всі судові витрати.

Outcome: dismissed