Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітніх [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO].) у розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до досягнення [PERSON] ([INFO]) повноліття. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували в шлюбі, від даного шлюбу у сторін є діти - [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO].). Після припинення шлюбних стосунків, діти залишилися проживати з батьком. Відповідач матеріальну допомогу не надає, тому позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до досягнення [PERSON] ([INFO]) повноліття. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити позов з наведених підстав. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, подала заперечення на позов, згідно якого просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засідання представник відповідача, заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову повністю з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено, в ході судового розгляду справи, сторони перебували у шлюбі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2015 шлюб між сторонами розірвано. Від даного шлюбу у сторін є діти - [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO].). Позивач та відповідач проживають окремо. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.04.2016 було встановлено, що неповнолітній [PERSON] [INFO] навчається за кордоном, а неповнолітня [PERSON] ([INFO].) з березня 2015 року мешкає з батьком. Крім того, слід зазначити, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.04.2016 позов [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей було задоволено. Визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO].) з батьком [PERSON] за адресою: 01023, [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітніх дітей було відмовлено. Поруч з наведеним, судовим розглядом було встановлено, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Дана обставина підтверджувалась, як поясненнями представника позивача, так і не заперечувалась поясненнями представника відповідача. Суд критично відноситься до пояснень відповідача та представника відповідача з приводу неможливості приймати участь в утриманні дітей, оскільки представником відповідача та відповідачем не було надано доказів на підтвердження вказаних пояснень, в розумінні положень ст.ст. 57-60 ЦПК України, та дані пояснення повністю та беззаперечно спростовуються матеріалами справи. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів (окрім пояснень представника відповідача та відповідача) того, що після припинення шлюбних відносин відповідач вчиняла будь-які дії щодо утримання дітей та, що позивач чинив перешкоди в наданні можливості утримувати дітей. Також, слід зазначити, що відповідач, працюючи в ТОВ «Продакшн № 1» на посаді директора з маркетингу з 15.09.2015, не скористалася можливістю, передбаченою ст. 187 Сімейного кодексу України, та не подала заяву за місцем роботи про відрахування аліментів на дитину з її заробітної плати у розмірі та на строк, які визначені у цій заяві, що на думку суду також беззаперечно спростовує доводи та твердження відповідача та представника відповідача про намагання відповідача приймати участь в утриманні дітей та підтверджує те, що відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. Окремо слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження позиція та доводи відповідача та представника відповідача щодо підстав відмови в задоволенні позову, дані доводи та позицію суд оцінює хибними з юридичної точки зору, спробою уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання обов'язків, передбачених ст. 180 СК України, та такими, що повністю та беззаперечно спростовується матеріалами справи. За таких обставин суд, враховуючи положення ст.ст. 180-182 СК України, дійшов до висновку про задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітніх [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO].) у розмірі 1/3 частки всіх доходів щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред'явлення позову, тобто з 01.04.2015, та до досягнення [PERSON] ([INFO]) повноліття. Виниклі правовідносини регулюються ст. 180-184, 191 СК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved