Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача до ПАТ «[PERSON] [PERSON]», який є правонаступником ВАТ «[PERSON] [PERSON]», про визнання недійсним кредитного договору № 014/17-39/1720-34 від 13.06.2008р., укладеного з банком, який, на думку позивача, порушує його права, як позичальника. А саме, банк уклав з позивачем кредитний договір у доларовому еквіваленті, а не в гривні, при цьому, не повідомив про можливі ризики, про можливість збільшення % ставки, про можливість зміни курсу долара США до гривні. Умови укладеного з банком кредитного договору розпливчаті, не конкретизовані, тому, позивач вважає їх несправедливими, а сам кредитний договір просить визнати недійсним та скасувати заборону на відчуження квартири, визнаної іпотечним майном. В судовому засіданні позивач підтвердив свої вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 05.10.2013р., повністю підтримав доводи позивача і наполягав на задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення банком вимог ст.1,10,11,15,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності №585/15Н від 04.11.2015р. , проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу у позові посилаючись на те, що 13.06.2008р. між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», був укладений кредитний договір № 014/17-39/1720-34, відповідно до якого, позивач отримав від банка кредит на суму 46900 доларів США на споживчі цілі під заставу нерухомості. Термін повернення коштів був встановлений до 12.06.2018р., із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14 % річних. В забезпечення виконання кредитного договору банк, в той же день, уклав з дружиною та дочкою позивача /[PERSON] та [PERSON]А./ договір іпотеки № 014/17-39/1720-34/1 на нерухоме майно, предметом іпотеки якого зазначена квартира за адресою: [ADDRESS]. 30.01.2009р., 29.06.2010р. та 16.05.2013р. позивач укладав з банком додаткові угоди до вищевказаного кредитного договору про зміну графіку погашення заборгованості, зміну терміну остаточного погашення кредиту банку до 13.07.2028р. та відстрочки сплати процентів за кредитом. Оскільки позивач не належним чином виконував свої зобовязання щодо повернення грошових коштів банку, за ним утворилася заборгованість, яка станом на 23.03.2015р. складала 54007,45 доларів США, що еквівалентно 1250265,61гр. Тому, 18.05.2015р. банк звернувся до суду з позовом до позивача [PERSON] та поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, позивач та його представник у суді вибрали таку тактику свого захисту, як наполягання на визнанні недійсним укладеного з банком кредитного договору, хоча з моменту його укладення між банком та позивачем минуло вже 7 років. Крім того, отримавши грошові кошти від банка та сплачуючи заборгованість за кредитом та відсотки за його користування, позивач визнавав існування правовідносин з банком, визнавав справедливість умов кредитування та дійсність договорів, що підтверджується відсутністю жодного звернення до банка з будь-якими скаргами або заявами про порушення його прав, як позичальника. А також, відповідно вимог ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Тому, в момент підписання кредитного договору та договору іпотеки, який члени сімї позивача не оскаржують, не зважаючи на те, що вони були укладені в один день з кредитним договором, позивач усвідомлював ризики укладання кредитного договору. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав: 13.06.2008р. між ВАТ «[PERSON] [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] [PERSON]», та позивачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/17-39/1720-34, відповідно до якого, позивач отримав від банка кредит на суму 46900 доларів США на споживчі цілі під заставу нерухомості. Термін повернення коштів був встановлений до 12.06.2018р., із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 14 % річних /а.с.7-11/. В забезпечення виконання кредитного договору банк, в той же день, уклав з дружиною та дочкою позивача /[PERSON] та [PERSON]А./ договір іпотеки № 014/17-39/1720-34/1 на нерухоме майно, предметом іпотеки якого зазначена квартира за адресою: [ADDRESS] /а.с.13-16/. [PERSON] та [PERSON] зобовязалися перед банком відповідати іпотечним майном за погашення позивачем кредитного боргу за кредитним договором № 014/17-39/1720-34 від 13.06.2008р. Як встановлено в судовому засіданні, на грошові кошти банку видані на споживчі цілі, позивач придбав автомобіль «Мерседес», який досі знаходиться в його володінні та користуванні, ці обставини позивач підтвердив у судовому засіданні. 30.01.2009р., 29.06.2010р. та 16.05.2013р. позивач укладав з банком додаткові угоди до вищевказаного кредитного договору про зміну графіку погашення заборгованості, зміну терміну остаточного погашення кредиту банку до 13.07.2028р. та про відстрочку сплати процентів за кредитом /а.с. 12,53-56/. Оскільки позивач не належним чином виконував свої зобовязання щодо повернення грошових коштів банку, за ним утворилася заборгованість, яка станом на 23.03.2015р. складала 54007,45 доларів США, що еквівалентно 1250265,61гр. У звязку із чим, 18.05.2015р. банк звернувся до суду з позовом до позивача [PERSON] та поручителя [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. І тільки після звернення банку із позовом до суду, позивач 24.07.2015р. звернувся до суду з позовом про захист прав споживача, наполягаючи на тому, що банк, при укладанні кредитного договору, не повідомив його про умови договору, не надав інформацію про можливі ризики, про можливість збільшення % ставки, про можливість зміни курсу долара США до гривни. Тому, як вважає позивач та його представник, умови укладеного з банком кредитного договору, є несправедливими, т.я. протирічать вимогам ст. ст.10,11,15,18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких, передбачено визнання недійсними умови договору, що обмежують права споживача, та укладені всупереч принципу добросовісності, а також, є істотним дисбалансом договірних прав та обовязків на шкоду споживача, у звязку з чим, позивач просить суд визнати кредитний договір недійсним та скасувати заборону на відчуження квартири, визнаної іпотечним майном. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд надав рівні можливості сторонам у наданні доказів. Відповідно до вимог ч.1 ст.14 ЦК України, цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору, а відповідно до ст.615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється. Судом встановлено, що умови кредитного договору, укладеного з банком 13.06.2008р., влаштовували позивача більше 7 років, протягом яких, він до 2013р. сплачував заборгованість перед банком, після чого, в односторонньому порядку, припинив погашати суму кредиту, тому, за ним утворилася заборгованість. І позивач і його представник у судовому засіданні не заперечували проти того, що жодного разу [PERSON] не звертався до банка з будь-якими скаргами або заявами про порушення його прав, як позичальника за вищевказаним кредитним договором, і тільки після звернення банка до суду з вимогою про стягнення заборгованості, він звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним вищевказаного кредитного договору. При цьому, позивач пояснив, що банк не йде на поступки та не бажає вирішувати спірні питання щодо погашення заборгованості, пропонуючи неприйнятні пропозиції. Суд вважає, що доводи позивача та його представника є надуманими, т.я. позивач свідомо та власноруч підписав і кредитний договір і додаткові угоди, тому, він повинен відповідати за взяті на себе зобовязання. Оскільки представник відповідача не просив застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності, то суд не розглядає це питання. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що доводи представника банка є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи, а вимоги позивача та його представника є надуманими і такими, що спростовуються матеріалами справи, і не відповідають вимогам ст.615 та 651 ЦК України, у звязку з чим, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: approved