Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Зборівського коледжу Тернопільського Національного Технічного Університету ім.Івана Пулюя про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі. Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 31.08.1988 року по 29.12.2017 року працював на різних посадах Зборівського коледжу Тернопільського Національного Технічного Університету ім.Івана Пулюя . Станом на день звільнення працював за суміщенням по посадах завідуючого господарством та викладача спецдисципліни. Як стверджує позивач між ним та керівником коледжу склалися неприязні стосунки у звязку із підтримкою позивачем в листопаді 2017 року на виборах попереднього директора коледжу - особи кандидата на посаду директора, який не переміг на виборах. Внаслідок цього зі сторони керівника відповідача чинився психологічний тиск, у вигляді безпідставної догани, погроз звільнення позивача та його дружини, яка працює в Зборівському коледжі ТНТУ ім.І.Пулюя з роботи. Таке середовище спричинило погіршення стану здоров`я у позивача, а тому 14.12.2017 року, коли позивач перебував в пригніченому хворобливому стані та повністю не аналізував свої дії та наслідки, під психологічним тиском керівника Зборівського коледжу ТНТУ ім.І.Пулюя написав заяву про звільнення з роботи з посади завідуючого господарством. Внаслідок пережитих хвилювань, стан здоров`я позивача погіршився, тому він стаціонарно лікувався. Після лікування 26.12.2017 року позивач вийшов на роботу та написав заяву про відкликання заяви про звільнення. Однак наступного дня 27.12.2017 року позивача ознайомили з наказом від 14.12.2017р. №139-К «Про звільнення [PERSON]Є.». Посилаючись на вказані обставини, позивач вважає його звільнення незаконним, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №139-К від 14.12.2017 року, який є протиправним, поновити його на посадах завідуючого господарством та викладача спецдисциплін Зборівського коледжу ТНТУ ім.І.Пулюя, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 року по 15.01.2018 року в сумі 3802 грн.49 коп. та до моменту поновлення його на посаді виходячи із середньоденного заробітку. У відзиві на позов відповідач позов не визнав, просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі з подальшим стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ним дотримано вимог трудового законодавства щодо звільнення позивача за власним бажанням. При складанні наказу № 139-К від 14.12.2017 року про звільнення [PERSON], навчальний заклад керувався вимогою двохтижневого відпрацювання особою, яка має намір звільнитися за власним бажанням. Тому в наказі зазначено дату звільнення позивача - 29 грудня 2017 року, враховуючи його заяву від 14 грудня 2017 року. Спростовує твердження позивача про неприязні відносини між ним та керівником коледжу [PERSON], якого позивач не підтримав на виборах як кандидата на посаду директора коледжу в листопаді 2017 року, тим що [PERSON] не брав участі в голосуванні, а тому не міг вплинути на обрання кандидата на посаду директора Зборівського коледжу. Однак, зазначає, що позивач у своїй роботі до часу звільнення не приховував свого негативного відношення до обраної кандидатури, а тому у всякий спосіб ігнорував свої функціональні обовязки. Відповідно до частин 2-6 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на вимоги ч.5 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У відповідності до положень ст.13 та ст.81 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Так, судом встановлено, що [PERSON] працював у Зборівському коледжі ТНТУ ім. І.Пулюя на посадах старшого майстра, наказ №154 к від 31.08.2012 року та завідувача господарством, наказ №104 к від 01.09.2017 року по 29.12.2017 рік. Згідно з частиною третьою пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 р. № 58 на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Таким чином, усі записи в трудовій книжці та накази по навчальному закладу, що стосується позивача, велися за основним його місцем роботи - завідуючий господарством. 14.12.2017 року [PERSON] на імя директора Зборівського коледжу ТНТУ ім..[PERSON] написав заяву про звільнення згідно ст.38 Кодексу законів про працю України, яку відкликав 26.12.2017 року (а.с.7). Статтею 38 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Однак, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь [PERSON] середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд приходить до наступного. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення з роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів або годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, що мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2 місяців робочі (календарні) дні на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, на число календарних днів за цей період. З наданої довідки про доходи за останні 2 місяці [PERSON] його середньоденна заробітна плата становить 391,92 грн. Отже, з відповідача - Зборівського коледжу Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу (48 робочих дні) в розмірі 18812,16 грн. (вісімнадцять тисяч вісімсот дванадцять гривень шістнадцять копійок) Таким чином, на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади завідуючого господарством та викладача спецдисциплін відбулось з порушенням норм КЗпП України, а тому приходить до висновку про необхідність скасувати наказ директора Зборівського коледжу Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] від 14.12.2017 року №139-к. «Про звільнення [PERSON]Є.» з посади завідувача господарством з 29 грудня 2017 року за власним бажанням; поновити [PERSON] на посаді завідувача господарством Зборівського коледжу Тернопільського національного технічного університету імені [PERSON] з 30 грудня 2017 року; виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Outcome: approved