Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Європейський промисловий банк» про повернення банківського вкладу, у якому просив судстягнути з Публічного акціонерного товариства «Європейський промисловий банк» на користь позивача суму пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення у розмірі 11 286 доларів США та 3 % річних у розмірі 30,92 доларів США, а також судовий збір. Позовні вимоги мотивує тим, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Європейський промисловий банк» було укладено договір банківського вкладу «Класика» [NUMBER], за умовами якого Банк приймає від вкладника строковий депозит в сумі 31900 доларів США на строк 12 місяців + 10 днів з 20 липня 2016 року по 30 липня 2017 року, з процентною ставкою 7% річних. Однак, сума вкладу та нарахованих процентів на вимогу позивачу повернута не була. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. 29 серпня 2018 року через канцелярію суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого проти заявлених позовними вимогами позивачем останній заперечує у повному обсязі, зауваживши, що оскільки лист від позивача про повернення йому суми вкладу надійшов до банку 29 березня 2018 року, тобто, заздалегідь до дати повернення вкладу, встановленої договором, але позивачем у подальшому не були вжиті заходи щодо реалізації своїх прав вкладника, відтак відсутні підстави для звернення до суду із вимогою про повернення суми вкладу. Разом з тим, позивачем неправомірно нараховано пеню на в іноземній валюті. 11 вересня 2018 року представником позивача через канцелярію суду було подано відповідь на відзив, згідно якого вказав, що оскільки у відповідності до умов договору банк повинен був повернути суму вкладу 04 червня 2018 року, то листи [PERSON] з вимогою повернути суму вкладу були нагадуванням про закінчення дії договору депозиту. При цьому вважає нарахування пені правомірним з огляду на ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 549 ЦК України, та оскільки валютою вкладу є долар США, то і нарахування пені в іноземній валюті вважає правомірним. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з огляду на таке. Судом встановлено, що 20 липня 2016 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Європейський промисловий банк» укладено договір банківського вкладу «Класика» [NUMBER]. За умовами п.п.1 Договору Банк приймає від вкладника строковий депозит в сумі 31900 доларів США на строк 12 місяців + 10 днів з 20 липня 2016 року по 30 липня 2017 року. Пунктом 1.3 Договору встановлено процентну ставку за вкладом у розмірі 7 % річних. У березні 2017 році частина вкладу у розмірі 14800 доларів США були списані з депозитного рахунку на погашення за договором поруки. Листом від 29 березня 2018 року вх. № 005/490 та від 31 травня 2018 року [PERSON] нагадав Банкові про необхідність повернення 04 червня 2018 року суму вкладу та нарахованих процентів. Разом з тим, по закінченню дії договору сума вкладу та нарахованих процентів позивачеві повернуто не було. У відповідності до Довідки № 005/1316 від 08 грудня 2017 року на депозитному рахунку [NUMBER] станом на 01 грудня 2017 року залишок становить 17100 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. За ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Як передбачено ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Грошові кошти згідно договору депозиту належать позивачеві на праві приватної власності. Згідно ст. 317 ЦК України змістом права власності є права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачам, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Так, згідно ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави (Nejdet Sahin і Perihan Sahin проти Туреччини, [ВП], № 13279/05, § 56, 20 жовтня2011 року)». ЄСПЛ у рішенні «Колишній Король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу Конвенції є те, що будь-яке втручання держаних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати законну мету «в інтересах суспільства». Будь яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Дії Банку є незаконними та такими, що порушують право вільно розпоряджатися грошовими коштами відповідно до умов Договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повинен повернути позивачеві суму депозитного внеску у розмірі 17 100 доларів США. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Крім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі N 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі N 2558цс15. Таким чином, враховуючи, що вкладник є споживачем фінансових послуг, відтак банк несе відповідальність за неналежне надання цих послуг та сплату пені у розмірі 3 % річних вартості послуги за кожен прострочений день, що складає 11 286 доларів США (17100 доларів США * 3 % * 22 дн. (з 05 червня 2018 року по 26 червня 2018 року). За умовами ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 30,92 долари США (17100*3% * 22 дн. (з 05 червня 2018 року по 26 червня 2018 року) / 365 дн.). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відмова відповідача від повернення позивачу коштів, що належать йому на праві власності, є незаконною, відтак відповідач несе відповідальність за прострочення виконання зобов'язання у вигляді 3 % річних та пені у розмірі 3 % річних вартості послуги за кожен прострочений день, а отже позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі 7437,00 грн.

Outcome: approved