Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 16039,68 гривень та середнього заробітку за час затримки виплати в сумі 87750 гривень за період з 03.05.2017 р. по 12.04.2019 р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач був звільнений з посади водія ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» 03.05.2017 р. за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення розрахунок по заробітній платі не був проведений. Відповідно до довідки, виданої підприємством, станом на квітень 2019 р. борг за підприємством перед працівником становить 16039,68 гривень. Позивач зазначає, що його середній місячний заробіток становить 3750 гривень. Посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки виплати, а саме з моменту звільнення по день звернення до суду. 19.04.2019 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без виклику сторін в порядку ст.ст.274-279 ЦПК України. На день розгляду справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 15.08.2003 р. призначений на посаду водія другого класу Відкритого акціонерного товариства «Автомобільна компанія «Укртранс» (правонаступник ПАТ «Автомобільна компанія «Укртранс». 03.05.2017 р. позивач був звільнений з займаної посади відповідно до наказу №62/3-к за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до довідки, що видана ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» дохід позивача за період з 01.01.2017 р. по 03.05.2017 р. становив 15000 гривень. Згідно відомостей, викладених в розрахунковому листку за квітень 2019 р. борг підприємства на кінець місяця становить 16039,68 гривні. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу положень ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому заборгованість по заробітній платі в розмірі 16039,68 гривні. Зазначені обставини не спростовані відповідачем на час розгляду справи. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо проведення розрахунку при звільненні, суд вважає що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 16039,68 гривні є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд, виклавши її у постанові від 16.01.2018 по справі № 446/509/16-ц. Позивач дізнався про порушення свого права 03.05.2017 р., коли був звільнений та не отримав відповідного розрахунку, однак звернувся за захистом порушеного права з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише 15.04.2019 р., тобто з пропуском встановленого ст.233 КЗпП строку. З огляду на викладене позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує з врахуванням положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial