Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 24.10.2014 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою, разом вони не проживали. Від цього шлюбу у них дітей немає. Спільне життя з відповідачкою не склалося з причин втрати взаємопорозуміння, поваги. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивач в судове засідання не з'явився, але в позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але згідно телефонограми не заперечує проти розірвання шлюбу з відповідачем. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 24.10.2014 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 2217. 12.11.2015 року на підставі ухвали Новоархангельського районного суду Кіровоградської області сторонам було надано трьохмісячний строк на примирення, але це жодних позитивних результатів не дало. Статтею 111 СК України на суд покладено обов'язок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Позивач та відповідачка на примирення не згодні, про що виклали свою позицію у заявах адресованих суду. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених статей суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку додаткового строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі як чоловіка (позивача у справі) так і жінки (відповідачки у справі), після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved