Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 травня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № 101.6-01/55 у відповідності до якого позивач отримав грошові кошти в іноземній валюті в сумі 43884,00 доларів США, строком користування до 05.05.2015 року з процентною ставкою 13 % на рік. Дії банку пов'язані з неповним наданням всієї інформації щодо умов кредитування, банк не провів перевірки фінансового стану позивача та банком було введено позивача в оману що свідчить про недобросовісну підприємницьку діяльність. До вищевказаного кредитного договору було укладено додаткові договори та угоди якими було внесено зміни та доповнення від 05.06.2009 року Договір про внесення змін №1, від 04.02.2010 року Договір про внесення змін №1, від 04.02.2014 року Додаткова Угода до Договору №1, від 06.08.2010 року Додаткова Угода до Договору №2. Позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог закону та просить визнати кредитний договір недійсним, оскільки відповідачем недодержано вимог чинного законодавства. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача, в судовому засіданні проти задоволення вказаного позову заперечив та звернувся з письмовими запереченнями в яких зазначив, що ніяких порушень з боку банку вчинено не було та вимоги позивача є незаконними та безпідставними. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Так, перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 07 травня 2008 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» був укладений кредитний договір № 101.6-01/55 у відповідності до якого позивач отримав грошові кошти в іноземній валюті в сумі 43884,00 доларів США, строком користування до 05.05.2015 року з процентною ставкою 13 % на рік (а.с.7-13). Також встановлено, що до вищевказаного кредитного договору було укладено додаткові договори та угоди якими було внесено зміни та доповнення від 05.06.2009 року Договір про внесення змін №1, від 04.02.2010 року (згідно умов якого всі істотні умови договору викладені в новій редакції), Додаткова Угода до Договору №1, від 06.08.2010 року Додаткова Угода до Договору №2, як підписані обома сторонами (а.с.19-32). Відповідно до п. 3.12. кредитного договору, зазначено, що підписанням вказаного договору позичальник підтверджує, що він перед укладанням вказаного договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження банку, про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами (а.с.22). Відповідно до п. 10.3. кредитного договору вказаний кредитний договір укладений в двох примірниках, що мають рівну юридичну силу, по одному для кожної сторони. Оригінал вказаного договору позичальник отримав в день його підписання. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки позивач був обізнаний про умови договору і погодився з ними, отримуючи кредит на зазначених умовах. З матеріалів справи вбачається, що договір та додаткові договори та угоди між сторонами підписані уповноваженими особами, вони містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів які мають істотне значення. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» спірний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, має обов'язкову силу для самих сторін. При цьому, згідно з ч.2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, в момент укладання договору про надання кредиту жодних зауважень, заперечень (письмових чи усних) позивачем не заявлялося та, як наслідок, укладено договір в чинній редакції. Таким чином, суд вважає, що в момент укладання договору сторонами було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, а позивач отримав усю необхідну інформацію та був всебічно ознайомлений з умовами кредитування та порядком виконання зобов'язань за кредитним договором. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Однак, позивач не надав суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження введення відповідачем його в оману. Крім того, в наданій позовній заяві позивач посилається на умови договору в редакції, яка не діє, оскільки Договором про внесення змін № 1 від 04.02.2010 року (а.с.21) викладені розділи № 1-9 в новій редакції, а тому підстави позову не відповідають дійсним обставинам справи. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Враховуючи викладене, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, ст.ст. 203, 215, 627, 629, 1054, 1056 ЦК України та

Outcome: dismissed