Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказуючи, що 04 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11208177000, згідно якого остання отримала кредит в розмірі 47 000 доларів США. Відповідач в свою чергу зобов'язалася повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 01 вересня 2028 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,30% річних. Відповідно до умов договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно умов договору відбувається з 01 по 20 число кожного місяця. Проте, всупереч умовам кредитного договору, відповідач не здійснює платежів для погашення кредиту з грудня 2014 року, чим порушує взяті на себе договірні зобовязання, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість по поверненню кредиту та сплаті відсотків яка станом на 11.08.2015 року складає 34\~437,06 доларів США, а також заборгованість по сплаті пені в сумі 18\~482,62 грн. Відповідач звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів шляхом визнання договору споживчого кредиту недійсним та зобовязання вчинити дії, посилаючись на те, що 04 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та нею було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11208177000 на придбання квартири. Дану квартиру вона придбала у національній валюті в сумі 237\~350 грн. Додаткових угод між позивачем та відповідачем не укладалось. Вважає, що договір про надання споживчого кредиту є недійсним, оскільки станом на момент укладання спірного кредитного договору у 2007 році у банка був відсутній дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг. Також не надано підтверджень на право здійснення окремих валютних операцій у період з 2007 року по 05.10.2011 року. Просила суд визнати кредитний договір недійсним, вилучити інформацію з реєстру заборон і обтяжень нерухомого майна, визнати неправомірними та незаконними дії ПАТ «УкрСиббанк» та застосувати наслідки недійсності правочину, зобовязати банк здійснити перерахунок коштів, сплачених в рахунок погашення заборгованості в доларах США позичальником за час користування коштами договору про надання споживчого кредиту по грудень 2014 року із розрахунку фактично отриманої суми кредиту в гривнях та фактично сплачених коштів в доларах США в рахунок погашення зобовязань; зобовязати банк прийняти від позичальника позичкові кошти, отримані в якості кредитних в сумі 237\~350 грн., які були перераховані на рахунок позичальника для цільового їх використання та стягнути з банку в рахунок погашення прострочення виконання зобовязань за невиконання умов договору про надання споживчого кредиту суму коштів в розмірі 4\~117\~200 доларів США. Ухвалою суду від 10 грудня 2015 року вказаний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав повністю та просив його задоволити. Зустрічний позов не визнав, та просив у задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] первісний позов не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримала повністю. В судовому засіданні 28.04.2016 року після видалення суду до нарадчої кімнати для вирішення клопотання про витребування доказів, залишила зал судових засідань, в судове засідання на 18 травня 2016 року не з»явилась скерувала заяву про відкладення розгляду справи. Суд, з урахуванням наданих пояснень та заперечень сторін як по первісному, так і за зустрічним позовом, вважає за можливе постановити рішення у відсутності представника відповідача за первісним позовом [PERSON] Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 04 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11208177000, згідно якого банк зобовязався надати позичальнику, а позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 47\~000 (сорок сім тисяч доларів США) та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором). Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 237350 грн. за курсом НБУ на час укладення цього договору. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється 04.09.2007 року (п. 1.2.1 договору) Позичальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку не пізніше 01.09.2028 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,30% річних. Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. (ст. 1050 ЦК України) Частиною 2 ст.1050 та ч.2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася та сплати належних йому відсотків. Відповідно до п. 1.5 кредитного договору банк надав позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних кошів на поточний рахунок відповідача № 26207143034100. У порушення умов даного договору відповідач зобовязання належним чином не виконала, в звязку з чим у неї утворилася заборгованість, яка станом на 11 серпня 2015 року становила: 31\~109,22 доларів США заборгованості за кредитом; в тому числі прострочена заборгованість з грудня 2014 року в сумі 1\~641,16 доларів США; 3327,84 доларів США заборгованість по процентам, а всього 34\~437,06 доларів США. Заборгованість відповідача по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів складає 18\~482,62 грн., які і просить сягнути представник позивача. 16.06.2015 року банк направив відповідачу досудову вимогу про дострокове повернення коштів за кредитним договором, як того вимагає розділ 11 договору. Однак отримавши дану вимогу, позичальник не сплатила прострочену заборгованість, у звязку з чим банк звернувся до суду про дострокове стягнення всієї суми кредиту. Вимоги банку суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. При цьому, суд погоджується із розрахунком заборгованості, який наданий суду. Підставами для визнання недійсним кредитного договору позивач за зустрічним позовом зазначає : -ненадання їй інформації щодо сукупної вартості кредиту; -порушення порядку отримання грошових коштів за кредитним договором; -незаконність дій банку щодо видачі кредиту в іноземній валюті; Крім того, даний договір вважає нікчемним, оскільки банк п. 9.11 договору умисно обмежив цивільні права позичальника встановленим застереженням щодо погодження сторонами, що позичальник не матиме до банку жодних претензій в разі вчинення останнім будь-якої дії, зазначеної у пункті 9.11 договору (частина 2 пункту 9.11 умов договору), що є недопустимою та нечесною підприємницькою діяльністю банку, що порушує норми статті 27 ЦК України, якими держава гарантує захист будь-якій особі правовідносин, а саме банк не ініціював внесення змін до кредитного договору для приведення його умов вимогам законодавства, не відреагував на пропозиції позичальника щодо вирішення даного спору шляхом мирного врегулювання в умовах світової фінансової кризи, а звернувся до суду із позовом, не надавши документів, які б підтверджували факти здійснення фінансових операцій банком. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч..1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу. З положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні цього договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки, тощо , які передують укладенню договору. Як встановлено в судовому засіданні спірний договір укладено у письмовій форму та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивачка за зустрічним позовом [PERSON] на момент укладення договору, а саме на 07 вересня 2007 року не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому до грудня 2014 року (сім років) виконувала його умови; банком було надано позичальнику [PERSON] документи, які передували укладенню договору, зокрема інформаційний лист, остання також погодила та підписала додаток № 2 до договору від 04.09.2007 року «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Що стосується вимоги представника позивача за зустрічним позовом про зобовязання здійснити перерахунок коштів (звірку) сплачених в рахунок погашення заборгованості в доларах США за час користування грошовими коштами з 04.09.2007 року по грудень 2014 року із розрахунку фактично отриманої суми кредиту в гривнях та фактично сплачених в доларах США в рахунок погашення зобовязань по договору про надання споживчого кредиту; зобовязати ПАТ «Укрсиббанк» за результатами проведеної із [PERSON] звірки провести взаєморозрахунки по договору про надання споживчого кредиту та зобовязати банк повернути [PERSON] сплачені нею кошти за кредитним договором в доларах США: по тілу кредиту - 31729, 89 дол. США, проценти за користування кредитом - 31729, 89 дол. США; зобовязати банк прийняти від [PERSON] кошти, отримані в якості кредитних в сумі 237\~350 грн., які були перераховані на рахунок позичальника задля їх цільового використання - придбання нерухомості на території України; стягнення з банку на користь позичальника пені в розмірі 3 % річних в розміні 4117200 дол. США суд вважає їх такими, що не відповідають вимогам закону виходячи з наступного. Заявляючи вищевказані вимоги представник позивача посилається на те, що банк на час укладення кредитного договору з [PERSON] не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, кредитні кошти були видані позичальнику у гривні, а не в доларах США, як це передбачено кредитним договором. Між тим, у відповідності з Правовою позицією ВСУ у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року визначено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених Законом. Такий порядок встановлений Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями здійснюються на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Цього Декрету. З наданих суду доказів вбачається, що позивач «ПАТ «Укрсиббанк» банківську ліцензію на здійснення валютних операцій отримав ще у грудні 2001 року, а в подальшому 09 листопада 2002 року отримав дозвіл НБУ № 75-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в тому числі і операцій з валютними цінностями (додаток до дозволу). Тобто посилання представника позивача на той факт, що банк маючи лише генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій без наявності індивідуальної ліцензії не мав права надавати кредит у валюті, внаслідок чого кревний договір є нікчем є безпідставним. Більше того, як слідує із вищезазначеної правової Позиції ВСУ надання та отримання кредитів у іноземній валюті на території України було заборонено у звязку із вступом в силу 16.10.2011 року Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч. 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом 3 відповідно до якого надання (отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. На час укладення між банком та [PERSON] кредитного договору, а саме 04 вересня 2007 року Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Пунктом 1.5 оспорюваного договору передбачено порядок надання кредиту, а саме кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позивальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Як слідує із заяви на видачу готівки від 04 вересня 2007 року [PERSON] отримала кошти з поточного рахунку в загальній сумі 47\~000 (сорок сім тисяч) дол. США. В подальшому позичальник протягом семи років здійснювала погашення кредиту саме в іноземній валюті, що свідчить про її згоду з умовами договору. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. П. 9.9. кредитного договору сторони передбачили, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог НБУ та умов кредитного договору. У випадку наявності суперечок між сторонами в якості письмових доказів невиконання зобовязань позичальника, що мають пріоритетне значення, приймаються виписки про стан, первинні документи (платіжні доручення позичальника), дані балансу, надані банком і т.д., якщо позичальник не доведе недійсність наданих банком документів або не надасть інших доказів виконання своїх зобовязань за договором. За таких обставин, представник позивача за зустрічним позовом не спростував свідчення, які містяться в п. 9.13 кредитного договору, згідно до яких, підписання кредитного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зустрічний позов не обґрунтований, та такий, що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до наданої представником позивача квитанції розмір судового збору складає 3654 грн. який і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved