Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ УСККняжа Вієнна [PERSON] про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обгрунтування вимог зазначив, що він з 15.07.2015 року на підставі наказу № 679 прийнятий на роботу начальником відділу врегулювання страхових випадків Івано-Франківської обласної дирекції ПрАТ УСККняжа Вієнна [PERSON]. Наказом № 181 від 02.03.2017 року позивач був звільнений з роботи 06.03.2017 року за власним бажанням за ст.. 38 КЗпП України. Позивач зазначає, що дана заява була написана ним під психологічним тиском та погрозою звільнити за статтею. На виконання своїх погроз відповідач подав заяву в компетентні органи про відкриття кримінального провадження, тому наведена причина мого звільнення не відповідає дійсним обставинам справи. Вказані дії з боку відповідача завдали моральних страждань позивачу. Крім того, відповідач видав копію наказу лише після письмового звернення від 26.07.2017року, а саме в серпня 2017 року.Посилаючись на порушенням діючого законодавства при його звільненні, позивач просить суд поновити пропущений місячний строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин, поновити його на роботі на посаді начальника відділу врегулювання страхових випадків Івано-Франківської обласної дирекції ПрАТ «УСК»Княжа Вієнна [PERSON]», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та стягнути заподіяну незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, в судовому засіданні позов заперечив, посилаючись на письмові заперечення, та зазначив, що позивач отримав трудову книжку 31.03.2017 року, відтак ним був пропущений строк звернення до суду (більше 4 місці), окрім того, позивач був звільнений із займаної посади відповідно ст. 38 КЗпП України та протягом 5 календарних днів він не направив відповідачу заяву про відкликання заяви на звільнення, окрім того, 06.03.2017 року позивачу було виплачено грошову компенсацію та повернуто трудову книжку. Факти утримання позивача в приміщенні офісу жодним належним доказом позивачем не доведено. Щодо розгляду кримінального провадження, відповідач вказує на те, що з моменту звільнення до звернення відповідачем до компетентних органів було близько 20 днів для того, щоб позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі. Крім того, подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності не може розцінюватися як примус і не позбавляє власника можливості звільнити його. Відповідачем було дотримано вимог КЗпП України при звільненні позивача, враховуючи, що позивач звільнився за власним бажанням, підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, у звязку з наведеним просив в задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1\~ст 38 КЗпП України\~\~працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON], згідно наказу № 679 від 15.07.2015 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу врегулювання страхових випадків Івано-Франківської обласної дирекції ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]» ( а.с.9) Так, згідно наказу №181-К від 02 березня 2017 року за підписом Голови Првління ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» на підставі заяви позивача останнього звільнено з посади начальника відділу врегулювання страхових випадків Івано-Франківської обласної дирекції ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]» з 06.03.2017 року (а.с.11). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], яка працює на посаді директора філії № 1, вказала, що 02.03.2017 року з Київа в офіс прибув начальник відділу економічної безпеки [PERSON] та директор обласної дирекції [PERSON]. Коли свідок прийшла в офіс, [PERSON] звинувачував [PERSON] в тому, що він вкрав грошові кошти у Страхової компанії та запропонував йому та [PERSON] заплатити 250000 гривень та їх залишать на роботі. [PERSON] та [PERSON] вказували, щоб [PERSON] та [PERSON] написали заяви на звільнення, бо інакше відкриють кримінальні справи та що у них є претензії щодо крадіжок зі сторони позивача. Зі слів директора Калуської філії, вона дізналась, що до клієнтів приїжджають з служби безпеки з поліцією і вимагають пояснення. 02.03.2017р. проводилася перевірка та викликали клієнтів. Свідок [PERSON] працює на посаді менеджера із страхування ТОВ «Буковель» та співпрацює з ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна [PERSON]» суду пояснила, що в день звільнення позивача приходи в офіс, годину не пускали, потім зайшли в кабінет № 303, де були позивач, [PERSON], директор [PERSON] та начальник внутрішньої безпеки компанії [PERSON], які звинувачували позивача та [PERSON] в тому, що останні довели свою роботу, на них є багато скарг та переконували написати заяви на звільнення. Окрім цього, ще вилучалися документи. За два тижні до написання заяв приїжджав [PERSON]. Про перевірки свідок не чула. Як позивач писав заяву не бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що 02.03.2017 року в 09 год. 20 хв. в офіс приїхав начальник відділу безпеки Київського офісу [PERSON] та показав декілька матеріалів, по яких страхова компанія виплачувала страхове відшкодування потерпілим, до яких долучені пояснення про неотримання або отримання не в повному обсязі сум страхових внесків, які свідчать про порушення в роботі позивача. Також вони викликали заступника директора Васильєву і поїхали до позивача в філію. [PERSON] показав матеріали позивачу і попросив надати пояснення, однак позивач сказав, що йому нічого не відомо. Після чого приїхав один із потерпілий та вказав, що заяву не писав та кошти не отримував. Позивач даний факт не заперечив, після чого [PERSON] попросив написати заяву на звільнення. Свідок відправила заяву у відділ кадрів, заперечень не було. Після чого були викликані два працівники з відділу кадрів для прийняття справ. В матеріалах справи наявні листи-прохання, зокрема директорів філії Івано-Франківської обласної дирекції до Голови правління ПрАТ «Княжа Вієнна [PERSON]» про перегляд звільнення та відновлення на займаних посадах [PERSON] та [PERSON] (а.с. 73-78). Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 \~роз'яснено, що по справах про звільнення за\~ст. 38 КЗпП України\~суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП України\~строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4\~ст.24 КЗпП). Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження № 12 017090010001143 від 25.03.2017 року ПрАТ «Княжа Вієнна [PERSON]» зверталось з заявою про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. Суд вважає, що дослідженими доказами та поясненнями свідків підтверджується, що подана позивачем заява про звільнення не відповідала його вільному волевиявленню, а була подана під тиском начальника відділу економічної безпеки [PERSON] Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ст.233 КзПП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи копію трудової книжки позивач отримав 31.03.2017 року, а з позовом звернувся лише 15.08.2017 року, а відтак ним був пропущений строк звернення до суду. Суд вважає,що зазначені позивачем причини пропущення строку звернення до суду з позовом, як перевірка правоохоронними органами обставин вчинення кримінального правопорушення позивачем за заявою ПрАТ УСККняжа Вієнна [PERSON], не є поважними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд не поновлює позивача на роботі, а тому не має підстав для задоволення позовних вимог в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави.\~\~\~ На підставі викладеного, відповідно п. 4,12 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст. ст. ст. 38, 233, 235 Кодексу законів про працю України та

Outcome: dismissed