Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення за договором позики від 22 липня 2015р., боргу в сумі 2500 (дві тисячі пятсот) доларів США, що становить 65384 (шістдесять пять тисяч триста вісімдесят чотири) грн.. 87 коп., 3% річних в сумі 647 (шістсот сорок сім) грн.. 37 коп. та моральної шкоди в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн.. 00 коп., а також судових витрат. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідно до розписки від 22 липня 2015 року відповідачем було взято на себе зобовязання про те, що він зобовязується віддати позивачу гроші в сумі 2500 (дві тисячі пятсот) доларів США до 21 липня 2016 року, що згідно офіційного курсу національного банку України становить 64737,5 грн. Однак станом на сьогоднішній день [PERSON], своє зобовязання не виконав та кошти не сплатив. Зі спливом визначеного у розписці часу повернення грошей, відповідач гроші не повернув, а став уникати позивача, не відповідати на телефонні дзвінки, тому змушений звернутися з даним позовом до суду. Оскільки відповідачем з 21 липня 2016 року не сплачено на користь позивача суми заборгованості, то такі дії відповідача завдали позивачу моральних страждань, оскільки він переживає з приводу несплати коштів та необхідність звертатися за захистом своїх прав до суду. Несплата відповідачем коштів для позивача створює незручності, оскільки ці кошти потрібні йому та його сімї для прожиття та купівлі продуктів харчування. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в розмірі 30000,00 гривень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити, в зустрічному позові відмовити оскільки, гроші дійсно були позичені, це не є заробітна плата, про що було сказано під час додаткового допиту, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] первинний позов не визнав. Звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 10 березня 2016 року, [PERSON], звернувся в Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про чинення [PERSON], кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Свою заяву [PERSON], мотивував тим, то працював у [PERSON], який в свою чергу заборгував йому заробітну плату. При цьому в заяві в Стрийський ВП ГУ ВII у Львівській області [PERSON], вказує, що [PERSON], власноручно написав йому розписку 22.07.2015 року, що нібито він зобовязується виплатити [PERSON], борг в сумі 2500 дол. США, нібито [PERSON], взяв у [PERSON] борг, але фактично це заборгованість по зарплаті. До заяви в поліцію [PERSON], додав копію такої ж боргової розписки, яка знаходиться в матеріалах цивільної справи. За заявою [PERSON] відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016140130000433 від 03.03.2016 року. На даний час триває досудове розслідування. Отже, [PERSON], не передавав грошові кошти [PERSON], про що особисто вказав у заяві від 10.03.2016 року на імя начальника Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області. З тих підставі договір позики не може вважатися укладеним, а тому його слід визнати недійсним. Просив задовольнити зустрічну позовну заяву та відмовити в позові [PERSON] Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON], задоволенню не підлягає, а позов [PERSON], слід задовольнити виходячи з наступного. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу в сумі 2500 (дві тисячі пятсот) доларів США, що становить 65384 (шістдесять пять тисяч триста вісімдесят чотири) грн.. 87 коп., 3% річних в сумі 647 (шістсот сорок сім) грн.. 37 коп. та моральної шкоди в сумі 30000 (тридцять тисяч) грн.. 00 коп., позивач послався на розписку, власноручно написану [PERSON], у якій той визнає факт отримання позики на вказану суму і зобовязується повернути борг до 21.07.2016 року. Заперечуючи позов відповідач стверджує, що грошей не отримував, а розписку написав на підтвердження домовленості, досягнутої між ним та позивачем, по питанню оплати праці. В судовому засіданні встановлено, що 22.07.2015р., відповідачем було складено розписку, з тексту якої вбачається, що [PERSON], взяв в борг у [PERSON], 2500 доларів США та зобовязався повернути до 21.07.2016р. Згідно заяви [PERSON], від 10 березня 2016 року, вбачається, що [PERSON], звернувся в Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення [PERSON], кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Заяву [PERSON], мотивував тим, то працював у [PERSON], який в свою чергу заборгував йому заробітну плату. При цьому в заяві в Стрийський ВП ГУ ВII у Львівській області [PERSON], вказав, що [PERSON], власноручно написав йому розписку 22.07.2015 року, що він зобовязується виплатити [PERSON], борг в сумі 2500 дол. США, нібито [PERSON], взяв у [PERSON], борг, але фактично це заборгованість по зарплаті (а.с.53). Згідно повідомлення старшого слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області [PERSON], вбачається, що 10.03.2016р., [PERSON], звернувся до Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про вчинення [PERSON], грубого порушення трудового законодавства, на підставі чого заява [PERSON], була долучена до матеріалів кримінального провадження №12016140130000433 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України. Згідно ухвали Стрийського міськрайонного суду від 05.02.2018р., кримінальне провадження №12016140300000433 від 03.03.2016р., по обвинуваченню [PERSON], у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України закрито, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною [PERSON] України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 526 ЦК України Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно ст. 1049 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013р. у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи із тексту написаної відповідачем розписки та заяви поданої позивачем в Стрийський ВП (а.с.53) суд вважає, що у даному випадку між сторонами не було укладено договір позики. Дослідивши всі обставини справи, оглянувши розписку від 22.07.2015р., заслухавши пояснення сторін та долучені до справи докази, суд приходить до висновку, що твердження представника відповідача [PERSON], про те, що грошей від позивача його довіритель не отримував заслуговують на увагу. У контексті досліджених обставин та фактів суд вважає доведеною ту обставину, що розписка, на яку посилається позивач, була написана відповідачем не як підтвердження ним факту отримання грошей, а як надання ним гарантій позивачу щодо виплати заборгованості по заробітній платі, що підтверджується долученими до матеріалів справи протоколу допиту підозрюваного [PERSON], від 28.11.2017р. Тобто сторони мали намір таким способом вирішити питання, щодо виплати заборгованості по заробітній платі, що не заперечується відповідачем. Суд не бере до уваги додатковий протокол допиту потерпілого [PERSON], від 10.03.2017р. оскільки, такий допит проведено після отримання ним зустрічної позовної заяви від 29.09.2017р. щодо визнання договору позики недійсним і даний допит повністю суперечить первинній заяві про вчинення кримінального правопорушення. Статтею 235 ч. 1 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Статтею 236 ЦК передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно другого абзацу п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Частиною 5 статті 203 ЦК України визначено що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 1051 цього ж кодексу позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Виходячи із викладеного суд вважає, що представник відповідача [PERSON], - [PERSON], довів той факт, що гроші від позивача [PERSON] фактично не отримував, і написана ним розписка (правочин) не була спрямована на реальне настання правових наслідків передбачених ст. 1046 ЦК України, а для приховання фактичних відносин, що в майбутньому послугували притягненням до кримінальної відповідальності [PERSON], за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

Outcome: approved