Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «МІСТО» про стягнення страхового відшкодування, мотивуючи позовну заяву тим, що 22.02.2019 року близько 09 год. 18 хв. в м. Вінниці водій [PERSON] , керуючи технічно справним травмаєм марки «Міrage» ВЕ 4/6, маршрут №6 «Залізничний вокзал-Вишенька», рухаючись по проспекту Коцюбинського допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди остання була госпіталізована до реанімаційного відділення МКЛ ШМД м. Вінниці, де під час надання медичної допомоги помела 01.03.2019 року. 27.02.2018 року між відповідачем та КП «Вінницька транспортна компанія» було укладено Договір №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами. В зв`язку з викладеним, 26.09.2019 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача подало до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування. Проте [PERSON] було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Вказану відмову позивач вважає необґрунтованою, безпідставною та такою, що грубо порушує його права, оскільки трамвай є джерелом підвищеної небезпеки, а шкода заподіяна ним відшкодовується особою, яка ним володіє. Відсутність вини у кримінальному провадженні, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Враховуючи викладене вище, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на його користь 46617,78 грн. страхового відшкодування, а також судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 09.11.2020 року, під час відкриття провадження у справі, було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія», яке є страхувальником за Договором №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами, згідно якого предметом договору є майнові інтереси пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної страхувальником життю, здоров`ю, майну третіх осіб, під час експлуатації наземного транспортного засобу. В судове засідання позивач не з`явився, проте його представник надіслав на адресу суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та справу просить розглядати у його відсутність та позивача. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «МІСТО» в судовому засіданні позов не визнала з підств викладених у відзиві та пояснила, що дія договору страхування розповсюджується на осіб, які перебувають в трудових відносинах зі страхувальником, знаходяться на посаді водія згідно з штатним розписом страхувальника та керують забезпеченим транспортним засобом. Позивачу було двічі вімовлено відповідачем у виплаті страхового відшкодування, оскільки ним не було надано повний перелік документів, що визначений договором. Також договором страхування визначено, що не підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 26.06.2019 року водій трамвая [PERSON] не був притягнутий до кримінальної відповідальності через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Порушення вимог Правил дорожнього руху були здійснені пішоходом [PERSON] , які знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок умислу потерпілого. Представник також зазначив, що у разі якщо факт завдання шкоди відповідно до умов договору не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи КП «Вінницька транспортна компанія» заперечив щодо задоволення позову, надав письмові пояснення та зазначив, що 22.02.2019 року на адресу підприємства надійшла заява від сина загиблої про надання матеріальної допомоги на лікування матері. До заяви ним було додано низку чеків про витрати на лікування. Згідно касових ордерів № 205, №210 від 22.02.2019 року та від 25.02.2019 року [PERSON] було видано 20000,00 грн. Таким чином, заявлені у позові витрати підлягають зменшенню у разі їх підтвердження. Щодо моральної шкоди, то представник вважає, що підстав для їх задоволення немає, оскільки із матеріалів позовної заяви не можна встановити в чому вона полягала та відсутні докази щодо обґрунтування суми такого відшкодування. Те саме стосується і витрат на поховання загиблої. Враховуючи викладене підприємство не вбачає підстав для задоволення заявленого позову, тому просив відмовити в позові. Суд звертає увагу, що судом не вирішувалось клопотання представника позивача від 13.10.2020 року про витребування доказів, а саме: оригіналу заяви про виплату страхового відшкодування від 26.09.2019 року із додатками та оригінал договору №318-000010, оскільки копії вказаних документів було долучені самим позивачем до позовної заяви, а також відповідачем до відзиву. Іншими сторонами не ставиться під сумнів існування вказаних документів. З огляду на вказане, суд зазначає, що ч. 6 ст. 95 ЦПК України визначає право суду на витребування оригіналів письмових доказів. Проте, учасники справи не ставлять під сумнів відповідність зазначених доказів, тому суд не вважає за необхідне їх витребовувати у відповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , дружина позивача [PERSON] 02.09.1978 року зареєструвала шлюб з позивачем [PERSON] .Після укладення шлюбу дружина змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 42). Зі змісту інформації про склад сім`ї потерпілої, яка не оспорюється сторонами, вбачається, що родичами першого ступеня спорідненості [PERSON] на момент ДТП були: чоловік - позивач [PERSON] , син [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 43). Судом встановлено, що 22.02.2019 року близько 09 год. 18 хв. водій [PERSON] керуючи технічно справним травмаєм марки ВЕ 4/6 «Мираж» № [NUMBER] (маршрут №6 «Залізничний вокзал-Вишенька»), рухаючись у м. Вінниці по проспекту Коцюбинського, зі сторони вул. Замостянської, в районі буд. №37, допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 05.03.2019 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] померла [INFO] у віці 59 років в м.Вінниці (а.с. 41). Матеріалами справи встановлено, що сини померлої відмовилися від своєї частки страхового відшкодування, яке їм належало внаслідок дорожньо-транспортної події, яка мала місце 22.02.2019 року на користь батька [PERSON] (а.с. 44, 45). 27.02.2018 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «МІСТО» та КП «Вінницька транспортна компанія» було укладено Договір №318-000010 комплексного добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та добровільного страхування відповідальності перед третіми особами (а.с. 8-14). Предметом договору є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної страхувальником життю, здоровю, працездатності, майну третіх осіб, під час експлуатації наземного транспортного засобу. Перелік зазначених транспортних засобів вказаний в Додатку №1 до цього договору, який є невід`ємною його частиною. До переліку забезпечених транспортних засобів належить, зокрема, трамвай «Міrage», інв. [NUMBER] (а.с. 15-24). Згідно п. 7.1.2 вказаного вище договору, за цим договором страховиком не підлягає відшкодуванню шкода, яка виникла з умислу самої потерпілої третьої особи. Судом встановлено, що 26.06.2019 року старшим слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУ НП у Вінницькій області Мельничуком А.С. за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019020010000342 від 22.02.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення у діях водія [PERSON] (а.с. 46-47). Зі змісту вказаної постанови вбачається, що пішоход [PERSON] не впевнившись у власній безпеці, при наявності в полі зору регульованого пішохідного переходу перетинала трамвайні колії в невстановленому місці, справа-наліво по ходу руху трамвая. Внаслідок вказаної події пішохід [PERSON] була госпіталізована до реанімаційного відділення МКЛ ШМД м. Вінниці, де під час надання медичної допомоги померла [INFO] . Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №204 від 19.04.2019 року «В ситуації, яка склалася, водій трамвая ВЕ 4/6 «Мираж» [NUMBER] [PERSON] не мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, із зниженням швидкості руху трамвая до руху пішохода. В ситуація, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в умовах призначення експертизи, в діях водія трамвая ВЕ 4/6 «Мираж» [NUMBER] [PERSON] не вбачається не відповідності вимогам Правил дорожнього руху України які з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, пішохід [PERSON] порушила вимоги п.п. 4.7, а б г п. 14.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: -пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч; -пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших участинів руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частини, в тому числі на пішохідний перехід; переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також в місцях, де встановлено огородження. Дані порушення вимог ПДР України пішоходом [PERSON] знаходяться в причинному зв`язку із наслідками дорожньо-транспортної пригоди.». Таким чином, розслідуванням кримінальної справи встановлено, що зазначена ДТП сталася внаслідок необережних дій пішохода [PERSON] , яка переходила проїзну частину в недозволеному місці, не переконавшись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху. При цьому пішохід [PERSON] порушила вимоги п.п. 4.7, п.п. а, б, г, п. 14.4 Правил дорожнього руху України. З матеріалів справи вбачається, що 26.09.2019 року ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача подало до відповідача заяву про виплату страхового відшкодування на суму 46617,78 грн., яка складається з: 35017,78 грн. - відшкодування витрат на лікування, 1600,00 грн. - відшкодування витрат на поховання, 10000,00 грн. - моральної шкоди (а.с. 5-7). До заяви додано ряд чеків (а.с. 156-163). За результатами розгляду вказаної вище заяви, відповідачем 21.10.2019 року було надіслано ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» відповідь, зі змісту якої вбачається, що шкода заподіяна при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. 26 червня 2019 року старшим слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУ Національної поліції у Вінницькій області Мельничуком А.С. за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019020010000342 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінального правопорушення у діях водія [PERSON] , крім того вина водія не встановлена іншими документами, що визначають вину і перебувають будь-який вид юридичної відповідальності та вступили в законну силу. Станом на 21.10.2019 року рішень судових органів, які підтверджують вину страхувальника або осіб визначених договором немає. З огляду на викладене, відповідач повідомив, що підстав для виплати страхового відшкодування по заяві вих. №9006 від 26.09.2019 року немає (а.с. 27). Також 23.06.2020 року відповідачем було надіслано ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» відповідь з приводу повторного розгляду заяви №9006 від 26.09.2019 року про виплату страхового відшкодування, в якій зазначено про відсутність підстав для виплати (а.с. 82-83). З додатків долучених до письмових пояснень третьої особи вбачається, що 22.02.2019 року на адресу відповідача надійшла заява від сина загиблої про надання матеріальної допомоги на лікування матері. До заяви ним було додано низку чеків про витрати на лікування. Згідно касових ордерів № 205, №210 від 22.02.2019 року та від 25.02.2019 року підприємством [PERSON] було видано 20000,00 грн. (а.с. 127-140). Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). За змістом ч.1 ст. 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Так, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в діях пішохода [PERSON] наявні ознаки умислу, оскільки вона, порушуючи ПДР, свідомо знехтувала правилами безпеки руху, передбачала наслідки, поставила під загрозу рух транспорту та своє життя. В зв`язку з цим, умисел потерпілого спричинив виникненню шкоди, вина потерпілої доведена, тому шкода не підлягає відшкодуванню. Крім того, відповідно до умови пункту п. 7.1.2 договору страхування №318-000010, за цим договором страховиком не підлягає відшкодуванню шкода, яка виникла з умислу самої потерпілої третьої особи. Таким чином, відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «МІСТО» не може виплачувати страхове відшкодування, оскільки подія що сталася не належить до страхового випадку. Щодо посилання представника відповідача на п. 7.1.1. Договору, яким визначено, що страховиком не підлягає відшкодуванню шкода, заподіяна при експлуатації забезпеченого ТЗ, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону, то суд не приймає його до уваги. Так, цивільно-правової відповідальності завдана джерелом підвищеної небезпеки визначена ст. 1187 ЦК України. Зі змісту даної норми шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власноті, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, в такому разі обов`язок по відшкодуванню шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки настає у власника транспортного засобу, тобто в даному випадку - КП «Вінницька транспортна компанія», яка є третьою особою у справі. Слід відзначити, що третя особа добровільно виплатила позивачу кошти на лікування потерпілої, після звернення за матеріальною допомогою сина потерпілої. Тобто третя особа підтвердила свій обов`язок по відшкодуванню шкоди. Таким чином, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «МІСТО» не є належним відповідачем, оскільки умовами страхового договору чітко визначені межі, на які поширюється дія договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. Щодо розміру відшкодування шкоди, заявленого позивачем в позовній заяві, то розрахунок суми не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Таким чином, позивачем не доведено обставин заподіяння йому шкоди на суду 46617,78 грн. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Зі змісту Страхового договору №318-000010 вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «МІСТО» не наділене повноваженнями щодо відшкодування шкоди з умислу самої потерпілої особи. Виходячи із положень, викладаючи зміст позовної заяви, позивач самостійно визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. З матеріалів справи вбачається, що право власності на трамвай, яким було спричинено матеріальну шкоду позивачу, належить КП «Вінницька транспортна компанія». Тобто спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків КП «Вінницька транспортна компанія», оскільки останнє є власником джерела підвищеної небезпеки, яким було спричинено шкоду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Отже, виходячи з системного аналізу наведеного вище законодавства, суд вважає, що позов подано до неналежного відповідача. Позивачем не заявлялось клопотання про заміну відповідача або щодо залучення до справи співвідповідача. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «МІСТО», за участю третьої особи КП «Вінницька транспортна компанія», про стягнення страхового відшкодування не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а позивач був звільнений від його сплати, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed