Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просить визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 18.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В., зареєстрований у реєстрі за № 516 , в частині покупця; визнати , що 18.03.2016 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., зареєстрований в реєстрі № 516 між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] ; визнати недійсною і скасувати реєстраційну дію, а саме: номер запису про право власності: 13763761, рішення державного реєстратора-приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондар Наталії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 28819343 від 18.03.2016 року 17:00:41, приватний нотаріус Бондар Наталія Володимирівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ; визнати право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на Ѕ частину вказаної квартири за [PERSON] . При цьому просить визнати поважними причини порушення строків позовної давності для звернення до суду з позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.03.2016 року [PERSON] продала, а [PERSON] від імені якої на підставі довіреності, посвідченої 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 341 Кравець Т.В., діяла [PERSON] , купила квартиру [ADDRESS] . Вказав, що він та відповідач [PERSON] , перебувають у шлюбі з 17.04.2010 року. Зазначає, що він проводив усі переговори, організацію спірної квартири та всі розрахунки з [PERSON] за куплену квартиру, квартира придбавалась з метою набуття у спільну сумісну власність його та його дружини [PERSON] , покупцем спірної квартири і стороною договору купівлі-продажу квартири мала бути його дружина [PERSON] про що і домовлялись сторони під час організації покупки квартири і підписання оспорюваного правочину. 18.03.2016 у приміщенні приватного нотаріуса Бондар Н.В., він повністю розрахувався з продавцем [PERSON] , після чого його дружина-відповідач по справі, [PERSON] підійшла до нотаріуса і розписалась в договорі купівлі-продажу. Вказує, про те, що відповідач [PERSON] діяла в інтересах своєї матері він не знав, оскільки чітко розумів, що укладається договір між [PERSON] та [PERSON] . Посилається на те, що продавець, отримуючи грошові кошти за квартиру, поздоровила мене та відповідача [PERSON] з отриманням у власність квартиру та побажала щасливого життя у квартирі. [PERSON] ніякої участі у покупці квартири ніколи не приймала, саму квартиру ніколи не бачила, грошові кошти продавцю не сплачувала , продавця ніколи не бачила. Окрім того, позивач, мотивуючи вимоги, зазначає, що під укладення час оспорюваного правочину, передаючи грошові кошти [PERSON] розумів, що дружина підписуючи договір купівлі-продажу квартири, є стороною правочину, що означає, що позивач має половину від набутої відповідачем [PERSON] квартири, оскільки дружина набуває право власності на квартиру під час шлюбу, а тому він , як чоловік, буде мати в будь-якому випадку половину цієї квартири, так як в договорі міститься підпис його дружини [PERSON] і саме вона підписувала договір купівлі-продажу. В підтвердження вимог посилається на те, що 18.03.2016, у день підписання правочину, за частиною грошових коштів приїжджав до сестри [PERSON] , у якої зберігалась частина грошових коштів на квартиру, сестра та іі співмешканець [PERSON] знали про покупку квартири і про те, що вона придбавалась в спільну власність його та дружини [PERSON] . В даному випадку продавцем була [PERSON] , а покупцем [PERSON] , а не ії мати [PERSON] , оскільки [PERSON] , не сплатила за квартиру грошові кошти, оскільки грошові кошти були сплачені з сімейного бюджету. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] приховали інший правочин, а саме договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені, а не від імені ії матері [PERSON] . Просить скасувати реєстраційну дію, а саме номер запису про право власності, оскільки така вимога є похідною від позовних вимог про визнання удаваним правочину в частині покупця. Позивач просить визнати право власності на Ѕ частини квартири за ним та відповідачем [PERSON] , так як дана квартира придбана у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя. Обгрунтовуючи пропуск строку позовної давності, позивач вказав, що у 2019 році відповідач [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом про розірвання шлюбу , провадження по якому відкрито відповідно до Ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 14.06.2019. Після відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу, йому стало відомо про юридичне оформлення квартири на тещу [PERSON] та те , що дружина діяла лише як ії представник. За таких обставин вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки він довідався про своє порушене право у червні 2019 року. Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 13 серпня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження; визначено відповідачам строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст.178 ЦПК України. 14 серпня 2019 року відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м.Києва задоволено заяву позивача про забезпечення позову; накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 14.02.2020 надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] в якому заперечуючи проти позовних вимог, відповідач просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування поданих заперечень вказала, що доводи позивача є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначала, що у 2016 році вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] вирішили придбати квартиру у м. Києві з метою вкладення заощаджених коштів у нерухомість, а також забезпечення житлом дочки [PERSON] . В підтвердження джерела коштів, послалась на те, що чоловік займався підприємницькою діяльністю з 2001 року у сфері ігрового бізнесу. У 2007-2009 роках на депозитному рахунку ії чоловіка було близько 100 000 доларів США, які він отримав від продажу належної йому нерухомості. На початку 2016 року вона попросила доньку [PERSON] підшукати однокімнатну квартиру, пошуком займався зять-позивач по справі, [PERSON] , який сам проявив ініціативу в організації процесу купівлі-продажу. Гроші, які були заощаджені на придбання квартири вона привезла дочці у січні 2016 року. Посилається, що у ії чоловіка на початку 2016 року діагностували онкологічне захворювання, увесь свій час вона приділяла його лікуванню, [INFO] він помер. Після повідомлення дочки про знайдену та оглянуту квартиру, 9 березня 2016 року вона оформила на дочку нотаріально посвідчену довіреність на укладення договору купівлі-продажу від ії імені. Також було оформлено нотаріально посвідчену письмову згоду ії чоловіка на придбання квартири. Укладення договору купівлі-продажу квартири та його нотаріальне посвідчення відбулось 18 березня 2016 року у приватного нотаріуса Бондар Н.В . Донька їй повідомила, що у нотаріуса вона була разом з чоловіком, вони читали договір та перевіряли правильність реквізитів, після укладення договору, він зберігався у доньки та позивача. 16 липня 2019 року вона подарувала квартиру доньці, дублікат договору отримувала у нотаріуса, так як договір утримував позивач. Вказала, що позивач не пояснює джерела набуття коштів для придбання спірної квартири; зважила на відсутність нотаріально посвідченої згоди на придбання квартири, а також того, що позивач є співробітником державного акціонерного товариства «Укрзалізниця» та відповідно є суб`єктом декларування свого майна, доходів, витрат та фінансових зобов`язань, в декларації позивача за 2016 рік відсутня інформація про набуття майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності. Вважає, що права позивача під час вчинення правочину купівлі-продажу квартири порушені не були, майнові претензії на Ѕ частку у праві власності на квартиру є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Заперечила також поважність пропуску строку для звернення з такими вимогами. 14.02.2020 надійшов відзив від відповідача [PERSON] . У відзиві відповідачка заперечує обставини, що викладені у позові та твердження позивача про укладення удаваного правочину. Відповідач [PERSON] підтвердила обставини, що викладені відповідачем [PERSON] щодо джерела коштів на покупку спірної квартири. Вказала, що 18 березня 2016 року вони разом з позивачем прибули до приватного нотаріуса Бондар Н.В., де зустрілися з продавцем [PERSON] , яка була зі своїм чоловіком, вони усі вчотирьох зайшли до кабінету нотаріуса, вона відділа свої документи: паспорт, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, довіреність від мами на ії ім`я та посвідчену нотаріальну згоду батька на придбання квартири. Через деякий час нотаріусом чи помічником було підготовлено та видрукувано договір купівлі-продажу, нотаріус дала перевірити договір. Спочатку вони з чоловіком декілька разів перечитували його , а потім тексти довіреності та договору купівлі-продажу нотаріусом оголошувались в голос, після чого вона та [PERSON] поставили підписи в договорі купівлі-продажу. Пояснює , що вона повідомила мати про укладення договору, та за згодою матері договір і надалі зберігався у неї. Відповідач заперечила також доводи позивача про придбання квартири за кошти позивача, набуті за час шлюбу, пославшись на те, що позивач як суб`єктом декларування згідно із Законом України «Про запобігання корупції» та відповідно до поданих ним декларацій вбачається недостатність доходу на придбання житла та станом на дату укладення договору,спільного доходу не вистачало на купівлю спірної квартири; поданими позивачем деклараціями підтверджується, що він не мав достатньої суми грошових коштів, його наявні заощадження витрачені не були, доказів отримання інших доходів позивач не надає. Вважає, що права позивача під час вчинення правочину купівлі-продажу порушені не були, майнові претензії на Ѕ частку у праві власності на квартиру є необґрунтовані, та відповідно у задоволенні позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] також вказала, що про укладення договору купівлі-продажу спірної квартири ії матір`ю, позивачу було відомо під час його укладення, він був обізнаний про походження коштів на придбання квартири; він на власні вуха чув, як нотаріус зачитувала зміст договору вголос та після оформлення договору він зберігався у них вдома, у сейфі. У зв`язку з погіршенням відносин з 2018 року, позивач зберігав ключ від сейфу у себе і утримував договір, тому для укладення договору дарування квартири, матері довелося отримувати дублікат договору у приватного нотаріуса Бондар Н.В. Тому відповідач вважає, що позивачем заявлені вимоги після спливу строків позовної давності. Відповідачем [PERSON] відзив на позов не подано. Позивач своїм правом, передбаченим ст.179 ЦПК, на подання відповіді на відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] не скористався. Відповідно до ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 28.02.2020 задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Під час розгляду справи позов підтримував та просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, подали заяви у яких просили проводити судове засідання без їх участі, в задоволенні позову позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] ,яка належним чином повідомлялась судом про місце, день та часу судового розгляду, в судове засідання не з`явилась. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., в судове засідання не з`явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи у ії відсутність. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 17 квітня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.13 т.1). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 листопала 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а.с.153,т.1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.2016 року відповідач [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.С. та зареєстровано у реєстрі за № 516. ( а.с.136 т.2). Відповідно до пункту 3 Договору за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 667 219 гривень. Позивач [PERSON] вказаний договір вважає удаваним правочином в частині покупця, оскільки вважає, що стороною договору, а саме покупцем квартири є відповідач [PERSON] , його колишня дружина, договір формально оформлений на відповідачку [PERSON] . Оскільки квартира придбана за їх спільні кошти, у період шлюбу, то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим у даній квартирі належить по Ѕ частині кожному. Так як йому у червні 2019 року стало відомо про те, що покупцем даної квартири є мати відповідачки [PERSON] , він звернувся до суду за захистом своїх прав як власника Ѕ частини спірної квартири. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч.5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Положеннями ст.235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17 (провадження № 61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15-ц (провадження №; 61-21383св18). Із змісту спірного договору вбачається, що покупцем квартири є [PERSON] , від імені якої на підстав довіреності, посвідченої 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 341, діє [PERSON] . Матеріали нотаріальної справи, наданої третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. містять довіреність від 09 березня 2016 року надану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] відповідно до якої остання була зокрема уповноважена на вчинення дій щодо купівлі на ім`я [PERSON] об`єктів нерухомості. Вказана довіреність була видана строком на п`ять років та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за № 341. Зміст пункту 18 спірного договору містить застереження про те, що цей договір укладено за згодою чоловіка покупця - [PERSON] на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 09 березня 2016 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, за реєстровим № 340. Вказана заява міститься в матеріалах нотаріальної справи, що надана суду третьою особою - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. Як вбачається зі змісту п.9 спірного договору сторони підтверджують, що цей правочин відповідає дійсним намірам і не носить характеру фіктивного, удаваного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні, а також представник покупця - стверджує, що кошти витрачені на придбання цієї квартири не здобуті покупцем злочинним шляхом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши сторони та свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що [PERSON] укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу від імені своєї матері [PERSON] діяла свідомо, приховуючи, що саме між нею та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу та ії дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі і таких доказів позивач відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України суду не надав. Сумніви позивача щодо дійсного волевиявлення сторін оспорюваних правочинів не може бути доказом на підтвердження його позовних вимог щодо удаваності угоди, оскільки ч.6 ст.81 ЦПК України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, його та відповідача [PERSON] , а також посилання за позичення частини коштів на придбання квартири у сестри [PERSON] , оскільки погоджується з доводами відповідачки [PERSON] щодо відсутності доказів у позивача щодо джерел походження таких коштів. З матеріалів справи вбачається, що позивач працює начальником станції «Кременчук» Полтавської дирекції залізничних перевезень Південної залізниці АТ «Укрзалізниця» і відповідно є суб`єктом декларування майна та доходів відповідно до Закону України « Про запобігання корупції». З поданих декларацій фінансового стану позивача за 2016-2018 рік не вбачається відображення відомостей про витрати пов`язані з придбанням об`єктів нерухомості, а також позичення коштів у третіх осіб на покупку квартири. Доказів походження коштів на покупку квартири, позивач суду не надав , а тому суд вважає такі доводи неспроможними. З тих самих підстав суд не приймає до уваги покази свідків щодо обставин позики коштів позивачу на покупку квартири. Не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що з 2016 року він розумів про те, що покупцем квартири [ADDRESS] є його дружина [PERSON] , а він відповідно є співвласником даної квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до поданих позивачем декларацій майнового стану за 2016-2018 , інформації щодо наявності у власності або користуванні його або членів його сім`ї - квартири [ADDRESS] не міститься.(156-172 т.1) Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Щодо вимог про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином слід відзначити, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконала відповідачка [PERSON] , і вона же скористалась правами покупця, саме вона домовлялась про істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а відповідач [PERSON] вдає з себе покупця, будучи лише формально зазначеною такою в договорі, суд визнає покупцем за договором відповідача [PERSON] у справі. Проте, таких обставин судом не встановлено. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] також є суб`єктом декларування відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до поданих нею декларацій майнового стану за 2015-2016 відсутня інформація про наявність у ії власності квартири, що є предметом оспорюваного договору та відсутня інформація про витрати, пов`язані з придбанням об`єктів нерухомості (а.с.1730185 т.1). Позивачем також не надано доказів, що відповідач [PERSON] фактично вчиняла будь-які дії щодо володіння та/або користування квартирою, що є предметом спірного договору, укладала щодо неї будь-які договори, тощо. Натомість, 16.07.2019 року між [PERSON] , та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування за реєстровим № 1207 відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] належну їй на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 18.02.2016 року, реєстровий № 516 квартиру [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] , скористалась своїми правами як власника майна та вчинила дії щодо розпорядження набутим нею майном на підставі договору купівлі-продажу від 18 березня 2016 року відповідно до якого вона набула прав покупця. Суд вважає, що позивачем не спростовані твердження відповідача [PERSON] про джерела походження коштів на придбання квартири, а саме щодо того, що придбання квартири відбулось за заощаджені кошти ії та чоловіка [PERSON] . Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» від 30.06.2020 вбачається, що [PERSON] мав відкриті депозитні з сумою вкладу 100 000,00 USD терміном з 27.06.2007 по 26.08.2007, 30.08.2007 по 26.02.2008, 01.04.2008 по 06.04.2009. Вказану інформацію, надану банком, позивач не спростував. Таким чином, з урахуванням наведеного у сукупності, суд вважає не встановленими обставини, з якими закон пов`язує удаваність правочину, вимоги позивача недоведеними, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Так як суд відмовляє в задоволенні позовних вимог по суті, відсутні законом передбачені підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності. Вимоги позивача щодо визнання недійсною і скасування реєстраційної дії є похідними від заявлених про визнання правочину удаваним, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суд з прав людини (далі - ЄСПЛ). Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. Оскільки суд вважає, вимоги про визнання удаваності правочину безпідставними, не підлягають задоволенню вимоги про визнання спільним майном подружжя квартири [ADDRESS] , оскільки їх задоволення призвело до обґрунтованого втручання у володіння майном відповідачів. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у позові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, покладаються на позивача, На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed