Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів у якому просив: - визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко Світлани Леонідівни на підставі якого [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності по 1/2 частки за кожним на кВ [ADDRESS] . 361,7 кв.м. - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 15404056 про право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 361,7 кв.м. - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 15404056 про право власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 361,7 кв.м. - зобов`язати [PERSON] , [PERSON] привести кв. [ADDRESS] відповідно до проекту забудови, а також стягнути судові витрати. У судовому засіданні представник Одеської місцевої прокуратури № 3 просив позов задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував просив відмовити у його задоволенні. Представники Управління державного\~архітектурно-будівельного\~контролю Одеської\~міської ради\~та Одеської міської ради у судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Справа розглядалася після скасування заочного рішення суду від 24 жовтня 2018 року на підставі ухвали від 15 квітня 2019 року. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши додані до матеріалів справи документи, приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу від 16.10.2007 року [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . На час укладання договору загальна площа квартири становила 47,9 кв.м. До суду надано Декларацію оригінальну з мокрою печаткою реєстратора «про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності за № ОД 142163031668 згідно якої реконструкція квартири без змін геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: [ADDRESS] є об`єктом закінченого будівництва. » Також на ухвалу суду від 26.02.2020 року від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. отримано матеріали у вигляді завірених та прошнурованих копіях документів, які стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав власності за [PERSON] та [PERSON] 14.07.2016 року. Відповідно до\~пунктів 2,\~3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 N 461, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I - III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I -ІІІ категорії складності. З наведеного вбачається, що\~декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована в установленому порядку Інспекцією (щодо об`єктів I - III категорії складності), є документом, який підтверджує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам, та мають подаватися для оформлення права власності з видачею рішення про право власності на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна. Ст. 331 ЦК України наголошується, що право власності на нову річ яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~ офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, Державна реєстрація прав є обов`язковою, оскільки відповідно до Цивільного кодексу України (статті 331 та 334) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (стаття 3) права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до закону, виникають з моменту такої реєстрації. З огляду документів які надано було на реєстрацію нотаріусу прав власності, вони відповідають основам Закон України від 26.11.2015 №834-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень), який з 1 січня 2016 року набрав чинності. Відповідно до вищезазначеної норми подаються наступні документи: заява встановленої форми;копію документа, що посвідчує особу заявника (паспорт громадянина України, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або документ, що його заміняє); копію реєстраційного номера облікової картки платника податку згідно з Державним реєстром фізичних осіб платників податків (ідентифікаційний код) (крім випадків, коли особа через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку, офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади та має відмітку в паспорті громадянина України); документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав (квитанція); документ про сплату державного мита (квитанція) (крім випадків, коли особа звільнена від сплати державного мита); документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності на нерухоме майно (договір купівлі-продажу, дарування, рішення суду, свідоцтво тощо); Якщо документи подає представник власника, користувача додатково до вище перелічених документів подаються: копія документа, що підтверджує повноваження представника (копія довіреності або іншого документа, що посвідчує відносини представництва); копію документа, що посвідчує особу власника, користувача (паспорт громадянина України, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний, дипломатичний чи службовий паспорт іноземця або документ, що його заміняє); копію реєстраційного номера облікової картки платника податку згідно з Державним реєстром фізичних осіб платників податків власника, користувача (ідентифікаційний код) (крім випадків, коли особа через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податку, офіційно повідомила про це відповідні органи державної влади та має відмітку в паспорті громадянина України); У результаті прийняття заяви про державну реєстрацію заявнику видається карта прийому відповідної заяви. Картка прийому заяви про державну реєстрацію містить відомості про дату і час подачі заяви, її реєстраційний номер, а також перелік документів, які подавалися заявником. У ході розгляду заяви про державну реєстрацію державний реєстратор, нотаріус встановлює наявність обставин, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, за наявності яких приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, рішення про зупинення державної реєстрації прав або рішення про відмову в проведенні реєстрації прав про що обов`язково повідомляє заявника в письмовій формі. П. 1 Статті 46 Закону України «Про нотаріат» встановлює обов`язковість використання нотаріусом відомостей єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Так, нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. Тобто перевірка приватним нотаріусом реєстру дозвільних документів ДАБІ Одеської області під час реєстрації прав власності на підставі декларації № ОД 142163031668 від 17.06.2016 року була обов`язковою. Надання підтвердження такої перевірки не передбачається чинним законодавством. Судом встановлено, що будь яких заяв від реєстратора Департаменту ДАБІ в Одеській області печаткою та підписом якого засвідчено Декларацію за № ОД 142163031668 від 17.06.2016 з приводу недостовірності декларації, її невідповідності закону, або будь яких інших обставин які вказували на недійсність такого документу суду не надавалося, представником позивача клопотання не заявлялися, тому твердження представника позивача, що Декларація за № ОД 142163031668 від 17.06.2016 є фальшивою судом не приймаються. Також судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів щодо неправомірності набуття права власності відповідачами кв. [ADDRESS] . В самій позовній заяві прокурор зазначав, що необхідно існування документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію об`єкту. Тобто позивач на момент подання позову та його обґрунтування доказами не посилався на факт існування декларації, яка і стала підставою державної реєстрації. Практика Європейського Суду зазначає наступне, що для вирішення питання щодо втручання держави у здійснення власником належного йому абсолютного права необхідно розглянути не лише формальне виникнення правового титулу, але також дослідити повною мірою обставини справи, щоб дійти висновку яким чином було спрямоване та реалізовано право власника майна у подальшому його формуванні як de facto в його всіх складових передбачених законом ст. 41 КУ. Так, у справі Спорронг і Льоннрот проти Швеції зазначено, що у даній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що рішення має бути засноване не лише на формальному підході, але й на всебічному та повному дослідженні фактичних обставини справи, які могли б свідчити про фактичне позбавлення особи належного їй права власності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed