Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що фактично зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , іншого житла не має. У 2020 році після винесення Охтирським міськрайонним судом рішення про розірвання шлюбу та подання ним позовів до суду про розподіл майна та визнання договору дарування квартири недійсним, між ним та колишньою дружиною [PERSON] почали виникати сварки, ініціатором яких завжди була відповідачка. Під час сварок остання провокує його на бійки, але це їй не вдається, і тому вона почала чинити йому перешкоди в користуванні квартирою, мотивуючи це тим, що після розлучення з нею він перестав бути членом сім`ї, а тому і не має право на проживання в спірній квартирі. Щоб він не мав можливості приходити в квартиру та користуватись своїми речами які знаходяться в ній, вона змінила замки на вхідних дверях. Подібна ситуація вже мала місце не один раз. З приводу цього він звертався із правоохоронних органів. Йому було надано відповідь що ці відносини регулюються цивільно-правовим законодавством України і для вирішення даного питання йому необхідно звернутись до суду в приватному порядку. В зв`язку з цим, на даний час він вимушений проживати або у своїх знайомих, або в селі Пологи у своїх батьків. Згідно зі ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням. Посилаючись на викладене, просить суд зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користуванні ним - [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення його до даного житлового приміщення. Ухвалою суду від 18.03.2021 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (ч. 5 ст. 130 ЦПК України), правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалися. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21.12.2020 року шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15.06.2002 р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Охтирка Охтирського міськрайонного управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 97, було розірвано.(а.с. 10). Позивач неодноразово звертався до Охтирського РВП ГУ НП в Сумській області з приводу того, що відповідач не впускає його до квартири. (а.с. 12-17). Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Судом встановлено, що житлове приміщення - квартира [ADDRESS] , належить відповідачу оскільки позивач подарував її йому згідно договору дарування від 03.02.2016. Позивач вселився та проживав в зазначеному житлі на постійній основі, як член сім`ї головного квартиронаймача батька [PERSON] . Після приватизації вказаної квартири вона була подарована співвласниками позивачу і у 2011 р. він став одноосібним її власником. Відповідач вселилась в квартиру та була зареєстрована у ній як член сім`ї позивача ще до того як набула її у власність від колишнього чоловіка згідно договору дарування. Отже позивач мешкає у даній квартирі на постійній основі як власник, а потім як член сім`ї нового власника житла. Положення норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Позивач тривалий час проживав в спірному будинку як член сім`ї, з моменту отримання житла його батьком, а після перерви з 28 квітня 2004 року. Однак починаючи із початку 2021 року через розрив сімейних зв`язків між сторонами почали виникати конфлікти з приводу поділу рухомого майна та оспорювання позивачем договору дарування згідно якого колишня дружина набула у одноособову власність вказану квартиру. Поясненнями самого позивача, матеріалами перевірок за результатами звернення його до поліції підтверджується факт наявності перешкод з боку відповідача у користуванні позивачем вказаним житлом. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 в якій зазначено, що виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Ураховуючи викладене, Касаційний цивільний суд погодився з позицією суду першої інстанції про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що зміна власника житла, розірвання шлюбних стосунків між подружжям, самі по собі не можуть бути достатньою підставою для відмови у визнанні права позивача користуватись вказаним житлом для проживання в ньому та його вселенні у вказану квартиру. Суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, хоча на даний момент не є членом сім`ї, однак відповідачем йому чиняться перешкоди у користуванні ним, позивач не має іншогожитлового приміщення, що буде відповідати принципу верховенства права необхідному у демократичному суспільстві. На підставі викладеного,

Outcome: approved