Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить суд визнати п. 1.1 кредитного договору №400049031 від 05.05.2008 року укладеного між ВАТ «Віейбі Банк» та [PERSON] щодо оплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 111,09 грн., щомісячно та комісії за видачу кредиту у сумі 724,28 грн. - недійсним. Застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом перерахування щомісячних платежів без сплати комісій за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 111,09 грн. щомісячно та комісії за видачу кредиту в сумі 724, 28 грн., а сплачені платежі зарахувати в погашення тілу кредиту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.05.2008 року між ВАТ «Віейбі Банк» та [PERSON] був укладений кредитний Договір №400049031, за умовами якого позивачеві було надано кредит у сумі 5 554, 28 грн. на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення 06 травня 2011 року. Умовами п.1.1. Договору передбачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості та комісія за видачу. Проте в кредитному договорі відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісійні за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача. Обов`язок сплачувати вказану комісію позивач вважає несправедливою умовою Договору і такою, що суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тому просить суд про задоволення позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання договору частково недійсним. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до підготовчого засідання. Відповідачу було надано строк протягом 15 днів з моменту отримання копії ухвали надати відзив на позов. ( а.с.18). Відповідач правом на подання відзиву до суду не скористався. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року закінчено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 22). У судове засідання сторони не з`явились, хоча про день, час і місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку належним чином. Від позивача і його представника надійшли заяви з проханням проводити розгляд справи у їх відсутність. Зі змісту заяв убачається, що позивач позов підтримує в повному обсязі та виходячи із доводів, якими обгрунтовується позовна заява просить задовольнити позовні вимоги. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив, із клопотаннями про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Заяв щодо розгляду справи у його відсутність, до суду також не надходило. Правом на подання відзиву - не скористався. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд прийшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 05 травня 2008 року між ВАТ Всеукраїнським Акціонерним Банком та [PERSON] був укладений кредитний Договір №400049031, згідно умов якого позивачеві було надано кредит у сумі 5 554, 28 грн. на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення 06 травня 2011 року. ( а.с. 4). Відповідно до підпункту 1.1. (ґ,д) пункту 1 кредитного Договору №400049031 від 05.05.2008 року, комісія за обслуговування кредитної заборгованості складає у сумі 111,09 грн., що нараховується та сплачується щомісяця разом із сплатою процентів та заборгованості по кредиту. Комісія за видачу кредиту становить - 724, 28 грн., що нараховується та сплачується одноразово в день надання кредиту. За приписами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою- третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 05 травня 2008 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини 5 статті 11, ч. 1 -4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суд звертає увагу, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». За таких обставин, кредитний договір в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості та комісію за видачу кредиту слід визнати недійсним. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У зв`язку із вказаним належить визнати недійною з моменту укладення договору умову підпунктів (ґ) та ( д) пункту 1.1. Договору №400049031 від 05.05.2008 року, за якою передбачено, що за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно позичальник сплачує комісію за обслуговування кредитної заборгованості та комісію за видачу кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 27 грудня 2018 року № 695/3474/17. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому як наслідок визнання недійсним умов п. 1.1. кредитного договору в частині визначення плати комісії за обслуговування кредиту Банком та комісії за видачу кредиту належить зобов`язати відповідача здійснити перерахунок здійснених з часу укладення вказаного договору платежів та зарахувати сплачену позивачем суму в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору, що на думку суду буде повністю відповідати нормам чинного законодавства. Ні підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в дохід Держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved