Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору №1-973 купівлі-продажу нерухомого майна від 23.11.2001 року в звязку із тим, що цей договір був посвідчений на Товарній біржі «Нерухомість Миколаїв». На теперішній час він не має можливості реалізувати свої права щодо прийняття спадщини за заповітом, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не предявляє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна ухиляється. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти позову не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору міни від 30.04.1999 р., посвідченого державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 6-779, зареєстрованого в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації від 21.05.1999 р. за реєстровим № 16342. 23 листопада 2001 року на Товарній біржі «Нерухомість Миколаїв» за №1-973 був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON], [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, який був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №16342 від 11.12.2001 року. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. У звязку із наміром прийняти спадщину за заповітом після смерті [PERSON] яка померла 10 червня 2017 року (свідоцтво про смерть серії І-ФП № 263189, а.с5), а саме: квартиру [ADDRESS], позивач звернувся до державного нотаріуса третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області, однак постановою державного нотаріуса [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальних від 14 грудня 2017 року за №2951/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки документи, подані позивачем, не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про товарні біржі». На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його\~нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що його бабуся [PERSON] придбала квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. [PERSON], 10 червня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП № 263189 (а.с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала спадкодавці на підставі договору купівлі-продажу №1-973 від 23.11.2001 р. На підставі заповіту від 31.10.2002 р. [PERSON] заповідала [PERSON], належну їй квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно\~\~до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в липні 1996 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права щодо прийняття спадщини за заповітом, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов у частині вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна підлягає задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючі відсутність судових витрат по сплаті судового сбору у позивача, судові витрати по розгляду справи компенсуються за рахунок держави. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»,

Outcome: approved