Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи вимоги зазначив, що є спадкоємцем земельної ділянки, але немає правовстановлюючих документів, тому змушений звернутися до суду про визнання права власності. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що 15 серпня 2011 року позивач, [PERSON] прийняв у спадщину частину житлового будинку та земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд. Із матеріалів позову вбачається, що спадкова земельна ділянка належала спадкодавцю, [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту серії ІІ-ПЛ № 034372 виданого 19 вересня 1996 року, відповідно до якого земельна ділянка загальною площею 0,25 га складалася із двох ділянок: одна площею 0,10 га розташована під будинком в [ADDRESS] , а інша площею 0,15 га знаходиться у полі під посівами в с. Степне на території Степненської сільської ради. Також судом встановлено, що позивач з метою внесення земельних ділянок до національного кадастрового реєстру та присвоєння кадастрових номерів звернувся до проектної організації але після обмірів ділянок йому було відмовлено у виготовлення технічної документації та присвоєння кадастрових номерів з підстав, що цільове призначення даної земельної ділянки в державному акті не відповідає фактичному цільовому призначенню, так як земельна ділянка площею 0,10 га (після обміру уточнена площа - 0,1008 га. має цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, це підтверджується схемою інженера-землевпорядника, виготовлена по факту обміру ділянки, де нанесені житловий будинок і господарські будівлі. Також встановлено, що інша земельна ділянка площею 0,15 га (уточнена площа 0,1442 га) у Державному акті не має визначеного цільового призначення, хоча фактично призначена для ведення особистого селянського господарства і знаходиться в полі і використовується для вирощування сільськогосподарських посівних культур. Згідно довідки № 662 Степненської сільської ради від 25-06.2019 р. встановлено, що земельна ділянка орієнтовною площею 0,1000 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельна ділянка орієнтовною площею 0,1500 га. для ведення особистого селянського господарства, належать [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВРМ № 246446 від 15.08.11 р., зареєстровані в земельно-шнуровій книзі Степненської сільської ради за № 410. Згідно рішення Степненської сільської ради народних депутатів від 31.01.1995 р., встановлено, що гр. [PERSON] , передано у приватну власність безоплатно земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства. Отже, судом встановлено факт того, що земельна ділянка площею 0,1442 га. належить в даний час позивачу і використовується ним за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, тому суд вважає, що у державному акті було допущено помилку, що полягає у не зазначенні цільового призначення земельної ділянки площею 0,15 га. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно) , яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якій кореспондують статті 13, 41 Конституції України, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності є непорушним. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Згідно ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з п. б), п. д) ч. 1 ст. 90 ЗК, власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. У відповідності до статей 14, 41 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із главою 27 (ст. ст. 373-394) Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна (земельної ділянки) може пред`явити позов про визнання його права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивач позбавлений можливості встановити своє право власності на земельну ділянку у загальному порядку, окрім судового. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких підстав суд вважає позов, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, так як задоволення позову, - усуне перешкоди для позивача у вільному розпорядженні свої майном та надасть можливість у встановленому законом порядку зареєструвати право власності на таке майно. На підставі викладеного та

Outcome: approved