Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Шанс», в якому, просив визнати припиненим договір оренди землі від 26 травня 2008 року та припинити дії відповідача щодо користування земельною ділянкою площею 5,75 га, розташованою на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області (а.с. 2-3). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов у повному обсязі та пояснили, що 26 травня 2008 року між сторонами було укладено договір оренди землі строком на 7 років, який був зареєстрований у Печенізькому районному відділі Харківської регіональної філії «ЦДЗК» 26 січня 2010 року за номером 041070100037. Зазначали, що строк дії договору сплив 26 травня 2015 року, оскільки перебіг цього строку розпочався з моменту досягнення сторонами домовленості щодо істотних умов договору та його підписання, а не з моменту його державної реєстрації. В обґрунтування своїх вимог посилались на правову позицію, сформульовану Верховним Судом України в постанові № 6-162ц13 від 19 лютого 2014 року, та на висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладені в ухвалі від 25 березня 2015 року. Крім того, в ході надання пояснень представник позивача зауважив, що тривала державна реєстрація договору оренди стала наслідком винних навмисних дій з боку відповідача, тоді як, позивач пояснив, що фактично відповідач приступив до використання його земельної ділянки з 26 травня 2008 року, від тієї ж дати він отримує орендну плату. Відповідач проти задоволення позову заперечував та пояснив, що відповідно до пунктів 20, 31 договору оренди передача земельної ділянки мала бути здійснена протягом 10 днів після державної реєстрації договору за актом її приймання-передачі, при цьому договір набув чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Посилався на положення статей 631 Цивільного кодексу України та статей 125, 126 Земельного кодексу України, згідно з якими право оренди землі виникає з моменту державної реєстрації цього права, а строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначав, що відповідно до статей 18, 19, 20, 25 Закону України «Про оренду землі» орендар зобовязаний приступити до використання землі у строки, встановлені договором, який набирає чинності після його державної реєстрації. Як розяснив Пленум Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Така ж позиція висловлена у постановах Верховного Суду України № 6-219цс14 від 25 лютого 2015 року та № 6-4цс від 18 березня 2015 року, де строк дії договору оренди землі обчислювався судом не з моменту його підписання, а з моменту його державної реєстрації (а.с. 23-26, 55). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Відділ Держземагентства у Печенізькому районі Харківської області, в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 63, 121). Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Земельна ділянка площею 5,75 га з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області (далі за текстом, спірна земельна ділянка), належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 713121 від 28 серпня 2001 року (а.с. 8). 26 травня 2008 року [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Шанс» було підписано договір оренди спірної земельної ділянки строком на 7 років (далі за текстом, спірний договір оренди землі), який зареєстрований у Печенізькому районному відділі Харківської регіональної філії «Центру державного земельного кадастру» 26 січня 2010 року за номером 041070100037 (а.с. 6-7). Відповідно до заявки № 21 23 091633 від 1 серпня 2008 року, в якій серед інших земельних ділянок, на які оформлювалось право оренди відповідача зазначено кадастровий номер спірної ділянки (632468400005:002:0054), та виписки з банківського рахунку ТОВ «Агрофірма «Шанс» від 7 серпня 2008 року, станом на серпень 2008 року роботи щодо забезпечення державної реєстрації спірного договору оренди тривали (а.с. 56,57). Згідно з реєстраційною карткою спірної земельної ділянки № 35-23.4440 обтяження прав на цю ділянку зареєстровано з 26 січня 2010 року до 26 січня 2017 року (а.с. 62). 26 січня 2010 року позивачем було передано відповідачу спірну земельну ділянку за актом про передачу та прийом земельної ділянки в натурі (а.с. 24). Того ж дня сторонами було підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с. 78). Відповідно до листа ТОВ «Агрофірма «Шанс» № 134 від 28 серпня 2015 року та наданих ним первинних документів позивачу в 2008 та 2009 роках було сплачено орендну плату (а.с. 111-118). Тотожна інформація була надана податковою інспекцією (а.с. 119-120). 7 квітня 2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача заяву про повернення земельного паю у звязку з закінченням строку дії спірного договору оренди (а.с. 9). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, при цьому виходить з наступного. Відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк, отже договір найму може бути реальним або консенсуальним. Згідно з частиною другої статті 792 Цивільного кодексу України (далі за текстом в редакції від 12 квітня 2008 року, яка діяла на момент підписання спірного договору) відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом, яким є Закон України «Про оренду землі» (далі за текстом, в редакції від 1 січня 2008 року, яка діяла на момент підписання спірного договору). У статті 13 Закону України «Про оренду землі» визначено договір оренди землі як такий, за умовами якого орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати її відповідно до умов договору, тобто законом передбачено консенсуальну форму договору оренди. 26 травня 2008 року сторонами було досягнуто згоди щодо істотних умов спірного договору оренди у письмовій формі шляхом підписання тексту цього договору, що узгоджується з вимогами частини 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі». Як убачається з пункту 1 спірного договору оренди від 26 травня 2008 року сторони погодили, що «орендодавець надає (а не зобовязується надати), а орендар приймає (а не зобовязується прийняти) в строкове платне користування земельну ділянку…», тому цей договір є реальним, тобто таким, що крім досягнення згоди сторін з усіх істотних умов вимагає також обовязкової передачі відповідної речі (а.с. 6). Волевиявлення сторін спірного договору щодо реальності цього правочину узгоджується з пунктом 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України (далі за текстом, в редакції від 12 квітня 2008 року, яка діяла на момент підписання спірного договору), яким визначено однією із засад цивільного законодавства свободу договору, та частиною третьою статті 6 цього ж Кодекс, якою передбачено право сторін договору відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У спеціальному нормативно-правовому акті Законі України «Про оренду землі», прямо не вказано, що сторони не можуть відступити від положень цього акту цивільного законодавства, а обовязковість саме консенсуальної форми договору оренди землі не випливає зі змісту цього акту або із суті відносин, адже як зазначено у частині першій статті 2 цього ж Закону відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Тотожної позиції щодо свободи договору оренди землі дотримується і Верховний Суд України у своїх постановах від 25 лютого 2015 року та 18 березня 2015 року (а.с. 29 -35, 36-41). Умови передачі обєкту оренди були узгоджені сторонами у пункті 20 спірного договору оренди, відповідно до якого передача земельної ділянки має відбутись у десятиденний термін з моменту державної реєстрації цього договору (а.с.6 зворотній бік). 26 січня 2010 року сторонами було підписано акт про передачу та прийом спірної земельної ділянки в натурі (а.с. 27). Разом з тим, судом встановлено та не спростовано відповідачем, що закріплене у спірному договорі оренди волевиявлення сторін щодо його реальності не відповідає їхнім фактичним діям. Попре підписання сторонами зазначеного вище акту 26 січня 2010 року, спірна земельна ділянка була фактично передана відповідачу в день підписання договору, тобто 26 травня 2008 року, про що свідчить сплата відповідачем орендної плати на користь позивача у 2008 та 2009 роках (а.с. 111, 112-118), отже з того ж дня сторони добровільно виконували договірні зобовязання та не заперечували щодо такого порядку виконання договору. Оцінивши зміст спірного договору оренди у сукупності з фактичними діями сторін, які полягали у виконанні ними договірних обовязків ще до моменту підписання акту приймання-передачі спірної земельної ділянки, суд застосовує до спірних правовідносин положення частини другої статті 640 Цивільного кодексу України та вважає цей договір реальним та таким, що є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов договору та фактичної передачі земельної ділянки, яка відбулась 26 травня 2008 року. За таких обставин суд дійшов висновку, що згідно з частиною другою статті 631 Цивільного кодексу України спірний договір набрав чинності з моменту його укладення, тобто з моменту передачі земельної ділянки відповідачу, яка відбулась 26 травня 2008 року, тоді ж розпочався перебіг семирічного строку його дії, який сплив 26 травня 2015 року. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів в обґрунтування його доводів щодо винної поведінки відповідача, спрямованої на затягування державної реєстрації спірного договору оренди землі. Суд також вважає необґрунтованим посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року (а.с. 10-12), та не застосовує її до спірних правовідносин, оскільки, як убачається з описової частини цієї постанови та рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2013 року у справі № 0426/14068/2012, судами було встановлено консенсуальність оспорюваного договору оренди, тоді як спірний договір є реальним. Крім того, предметом судового розгляду у справі № 0426/14068/2012 були інші правовідносини (щодо недійсності правочину), не є подібними також підстава позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а момент передачі земельної ділянки та момент початку перебігу строку дії договору сторонами не оспорювались і судом не досліджувались. Тоді як зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 березня 2015 року (а.с. 13-14), на яку також посилається позивач, убачається, що предметом розгляду були тотожні правовідносини з такими самими позовними вимогами, які були задоволені з огляду на те, що акт приймання-передачі земельної ділянки було підписано сторонами в день підписання тексту договору її оренди, тоді ж розпочалось фактичне використання землі і сплата орендної плати орендодавцю. Заперечення відповідача в частині посилання на статті 17 та 19 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 12 лютого 2015 року суд відхиляє, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України та частинами першої, третьої статті 5 Цивільного кодексу України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі та регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Суд також не бере до уваги посилання відповідача на постанови Верховного Суду України від 25 лютого та від 18 березня 2015 року (а.с. 29-41) в частині необхідності обчислення строку дії договору оренди землі з моменту його державної реєстрації, оскільки в досліджуваних цим судом договорах таке положення було окремо узгоджене сторонами, тоді як у спірному договорі така умова не визначена. Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовної вимоги щодо визнання спірного договору оренди землі припиненим, оскільки строк його дії, зазначений у пункті 8 та визначений сторонами тривалістю у 7 років, та який розпочав свій перебіг з 26 травня 2008 року, станом на день судового розгляду справи сплив. Оскільки позовна вимога про припинення дій відповідача щодо користування спірною земельною ділянкою є похідною від визнання договору оренди припиненим, то її також належить задовольнити. Судовий збір суд розподіляє в порядку, передбаченому статтею 88 Цивільного процесуального кодексу України, присуджуючи їх пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було заявлено дві немайнові вимоги, кожна з яких відповідно до Законів України «Про судовий збір» та «Про Державний бюджет України у 2015 році» оплачується судовим збором самостійно у розмірі 243 гривень 60 копійок за кожну. Як убачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок (а.с. 1), які підлягають стягненню на його користь з відповідача, тоді як недоплачений судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved