Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 589 виданий 05.09.2020 приватним нотаріусом Баришівського районого нотаріального округу Каліщуком Є.В. та свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер 590 виданого 05.09.2020 приватним нотаріусом Баришівського районного нотаріально округу, Каліщуком Ю.В., вказано, що [PERSON] є власником квартири розташованої за адресою [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка була колишньою власницею вказаної квартири. Оскільки відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, просить суд постановити рішення, за яким визнати її особою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за його відсутності (а.с.36,41) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, але на адресу суду повернувся конверт без вручення з відміткою «адресат вибув», відповідача 08.09.2021, 08.10.2021 викликано в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. З наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області інформації, остання станом на 12.02.2003 зареєстрована по [ADDRESS] , куди і була направлена повістка. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до свідоцтв № 590 та 589 виданих 05.09.2020 приватним нотаріусом Баришівського районого нотаріального округу Каліщуком Є.В., на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки складеного приватним виконавцем Голяченком І.П., 28.05.2020 посвідчено, що [PERSON] належать по 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] ), що раніше належала [PERSON] (а.с.9,10) Право власності на нерухоме майно зареєстровано 05.09.2020 (витяг про державну реєстрацію прав № 222836508 від 05.09.2020 (а.с.12). Відповідно до довідки № 179 від 30.09.2020 виданої виконавчим комітетом Баришівської селищної ради Київської області зазначено, що у вказаній квартирі зареєстрована [PERSON] . Актом обстеження фактичного проживання громадян від 11.10.2020, який видано депутатом Баришівської селищної ради Київської області Матісько В.Г. встановлено, що [PERSON] , ще у 2006 році було забрано на лікування у зв`язку з психічними розладами (а.с. 13). Відповідно до частин 1 та 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно з ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю, що урегульовано зокрема і ст. 391 ЦК України. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач, як встановлено в ході судового розгляду втратила право власності на житло шляхом його відчуження, не набула самостійного права на житло, оскільки будь-яких передбачених законом правочинів щодо користування житлом не укладала, а тому, відповідно, не набула самостійного права на житло. Окрім того судом встановлено, що із 2006 року, відповідач, залишила місце проживання та не повідомила позивача про місце свого подальшого проживання. Реєстрація відповідача у спірному будинку є перешкодою власника у належному здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження квартирою. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З врахуванням наведеного, оцінивши наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з підстав того, що відповідач по справі не є членом сім`ї власника будинку і не проживає в ній понад рік.

Outcome: approved