Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, посилаючись на те, що 24 жовтня 2011 року позивач надав позику відповідачу в сумі 44 000 грн., яку останній зобов'язався повернути до 15 січня 2012 року, про що останній написав розписку. В супереч цьому до цього часу останній кошти не повернув, в зв'язку з чим позивач змушений був звернутися до суду з вказаним позовом. Представник позивача - адвокат [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що позовні вимоги не визнає, оскільки не брав кошти в борг та не витрачав на особисті потреби, кошти брав їх лише для передачі [PERSON] для вирішення спільних з позивачем бізнес питань в проведені купівлі-продажу комплекту обладнання для ремонту газовотурбінних комплексів. Враховуючи те, що ряд деталей спільного бізнесу отримали ознаки обману він був змушений звертатися до прокуратури Шевченківського району м. Києва, де було порушено кримінальну справу. Представник відповідача за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] в судовому засідання надав аналогічні пояснення до пояснень відповідача. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, в судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2011 року позивач надав позику відповідачу в сумі 44 000 грн., яку останній зобов'язався повернути до 15 січня 2012 року, що підтверджується борговою розпискою. У встановлений строк, а саме до 15 січня 2012 року [PERSON] борг не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Частина друга ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved