Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Заєць Інни Олександрівни про визнання недійсним договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р., який укладено між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором № 2706\\10\\06\\71-256 від 24.10.2006 р.; визнання недійсним договору про відступлення прав за іпотечним договорами від 28.11.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., який укладено між ПАТ «Омега Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права вимоги за іпотечним договором від 24.10.2006 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., який укладений між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк». Позовні вимоги з врахуванням заяви про уточнення підстав позову обгрунтовані тим, що 24 жовтня 2006 року між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого в подальшому став ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2706/10/06/71-456 з метою придбання квартири [ADDRESS]. В той же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між позивачем та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. На підставі заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року у справі №2-1571/12, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 20 року у справі № 22-ц/796/417/2014 року, з позивача на користь ПАТ «Сведбанк» стягнута заборгованість за Кредитним договором в сумі 1 163 994,00 гривень. Позивач посилається на те, що в листопаді 2013 року, після отримання листа вих. № 650-юр від 23 жовтня 2013 року, їй стало відомо, що між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, за яким, до TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за Кредитним договором, а також договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за яким до Товариства нього перейшли права іпотекодержателя. Зазначений договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, в частині передання права вимоги за Кредитним договором, та договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., в частині передання ПАТ «СВЕДБАНК» на користь TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» прав за Іпотечним договором, позивач вважає недійсними, оскільки ПАТ «Сведбанк», на думку позивача, відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступило недійсне право грошової вимоги, в зв»язку з наявністю судового рішення про стягнення заборгованості. В зв»язку з недійсністю відступлення право грошової вимоги з основним Кредитним договором, недійсним вважається і відступлення права за Іпотечним договором. Крім того, позивач посилається на те, що оспорювані договори не відповідають положенням ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», а також п.п.2 п.1 Розпорядження Національної комісії по регулюванню ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 р. Представник позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві з врахуванням заяви про уточнення підстав позову. Представник відповідача - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заперечувала проти задоволення позову, обгрунтоваючи тим, що наявність судового рішення, яке не виконано, не припиняє зобов»язальних правовідносин сторін кредитного договору, а тому не є перешкодою для задоволення вимог Кредитора іншим шляхом. Крім того, представник відповідача посилалась на те, що за оспорюваним договором факторингу сторони домовились про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тобто відбулась заміна кредитора зазначена заміна кредитора і передача права вимоги відбулась у спосіб, передбачений чинним законодавством. Також представник відповідача звернула увагу суду, що позивач при зверненні до суду не обґрунтувала в чому полягає порушення її прав укладенням оспорюваних договорів. Представник відповідача - ПАТ «Омега Банк» та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. в судове засідання не з»явились, надіславши письмові клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 жовтня 2006 року між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого в подальшому став ПАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 2706/10/06/71-456 з метою придбання квартири [ADDRESS]. З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, між [PERSON] та АКБ «ТАС-Комерцбанк» 24.10.2006 р. було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., предметом іпотеки за яким є [ADDRESS]. На підставі заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року у справі №2-1571/12, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 20 року у справі № 22-ц/796/417/2014 року, з позивача на користь ПАТ «Сведбанк» стягнута заборгованість за Кредитним договором в сумі 1 163 994,00 гривень в зв»язку з неналежним виконанням нею своїх зобов»язань щодо повернення кредитної заборгованості. Судом встановлено, що 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О.. Відповідно до п.2.1 Договору факторингу Банк відповідно до умов даного Договору відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у реєстрі Заборгованості Боржників, право на вимогу якої належать Банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. Звертаючись до суду позивач просить визнати Договір факторингу № 15 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, укладеними між відповідачами, недійсними, посилаючись на те, що ПАТ «Сведбанк» передав недійсне право вимоги, оскільки на момент передачі права існувало судове рішення про стягнення заборгованості, яке повинно виконуватись відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» і заміна кредитора на стадії виконання судового рішення не передбачена вимогами чинного законодавства. Частиною 1 ст.1077 ЦК передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч.1 ст.1078 ЦК). Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 ЦК). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа - підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактор, якому має бути здійснено платіж. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у справі у справі за № 6-1206цс15. Крім того, наявність судового рішення про стягнення суми боргу в грошовому виразі не позбавляє права Кредитора звернутись за захистом свого права у інший спосіб, у т.ч. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач посилається на те, що ПАТ «Сведбанк» фактично за договором факторингу передав право вимоги грошових коштів, які стягнуті на підставі рішення суду, а не право вимоги, строк платежу за якою настав, або право вимоги, яке виникне в майбутньому. Однак, зазначені доводи позивача суперечать положенням оспорюваного Договору факторингу № 15, предметом якого є передача права вимоги саме за Кредитним договором, укладеним у т.ч. з [PERSON] Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, суд вважає, що положення Договору факторингу № 15, що укладений між відповідачами у даному спорі, не суперечать положенням чинного законодавства, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним. Оскільки позивач просить визнати недійсним Договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року в зв»язку з недійсністю Договору факторингу, а недійсність останнього не визнана судом, підстав для задоволення зазначених вимог також не вбачається. З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed