Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача - Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції на її користь 64 306,00 грн. в відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області, з яких: - 50 000, 00 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок дій службової особи Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції; - 1 386,00 грн. матеріальної шкоди пов`язаних із евакуацією транспортного засобу; - 12 920, 00 грн. матеріальної шкоди у вигляді витрат на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 06.07.2019 року поліцейським роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 УПП в м. Києві ДПП лейтенантом поліції Орешнік М.Р. складено відносно позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 362802 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2019 року, яка набрала законної сили, було закрито провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку із відсутністю у її діях події та складу адміністративного правопорушення. Крім того посилається, що поліцейським роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 УПП в м. Києві ДПП капралом поліції Демчуком Я.В. після складання протоколу серії ДПР18 № 362802 було проведено тимчасове затримання транспортного засобу, який належить позивачу, та евакуацію його на спеціальний майданчик. Позивач вважає зазначені дії працівників поліції протиправними та просить суд стягнути на її користь витрати на евакуатор та зберігання автомобіля на спеціальному майданчику у розмірі 1 386,00 грн., витрати на правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у розмірі 12 920,00 грн., та моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. З урахуванням викладеного вище, просила позовні вимоги задовольнити. 28.01.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачам та третій особі копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив та пояснення на позов. 01 червня 2020 року представник відповідача УПП у м. Києві ДПП подала до суду відзив, у якому проти позову заперечує. Зазначає, що 06.07.2019 працівниками патрульної поліції було складено відносно [PERSON] протокол серії ДПР18 № 362802 за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що складення протоколу про адміністративне порушення входить до складу повноважень поліцейських, а тому останні діяли в межах свої повноважень відповідно до норм чинного законодавства. Крім того стверджує, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованими, оскільки така правова допомога була надана в рамках розгляду справи про адміністративне правопорушення у Деснянському районному суді м. Києва. Посилається, що під час прийняття рішення про евакуацію автомобіля позивача, інспектор діяв в межах своїх повноважень а в порядку і спосіб передбачених КУпАП, Інструкціями, а тому вимоги, що пов`язані із евакуацією автомобіля стягненню не підлягають. Крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, а факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Звертаючись до необхідних підстав відшкодування шкоди, вважає, що жоден із цих складових не має місця в обґрунтуванні позову, адже дії відповідачів не були визнані протиправними рішенням суду, а шкода, що впливає на вирішення питання про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, позивачем не доведена. Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову. 10 червня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області - Жиліної О.Ф., в якому остання просить у позові відмовити. Зазначає, що жодних прав та інтересів позивача управлінням порушено не було, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав. Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. Вважає, що в обґрунтуваннях та доводах позивача не доведено факту заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, а тому просить у позові відмовити. 10 червня 2020 року позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача УПП у м. Києві ДПП. Вказує, що у поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача ніяк не спростовує того факту, що зупинка транспортного засобу позивача була законною, а саме ці дії працівників поліції та подальше спілкування призвели до хвилювання позивача та відчуття приниження. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції на її користь 64 306,00 грн. у відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відшкодування шкоди є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, застосування якого можливе за наявності наявність усіх його елементів: протиправна поведінка; шкода, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина або незалежно від вини у випадках, передбачених ст.ст.1173, 1174 ЦК України. Позивач у позовній заяві зазначає, що шкода була завдана йому протиправними діями інспектора УПП в м. Києві ДПП Орешнік М.Р. та інспектора УПП в м. Києві ДПП Демчука Я.В. Відповідно до ст. Закону України «Про Національну поліцію» у складі поліції функціонують: кримінальна поліція; патрульна поліція; органи досудового розслідування; поліція охорони; спеціальна поліція; поліція особливого призначення. Зі змісту ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» вбачається, що оперативно-розшукова діяльність здійснюється, зокрема, оперативними підрозділами Національної поліції, а саме: підрозділами кримінальної та спеціальної поліції. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Таким чином, суд вважає за необхідне при розгляді даної справи керуватися ст. 1174 ЦК України, оскільки підстави для застосування положень ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні. Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цієї особи. Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди. З урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, статей 21, 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадової особи до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу чи посадової особи, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Необхідність довести наявності цих умов покладено на позивача, який звернувся до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2019 року було закрито провадження у справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП в зв`язку із відсутністю у її діях події та складу адміністративного правопорушення. Дана постанова набрала законної сили 07.10.2019 року (а.с. 4). За положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, позивач у пред`явленому позові зазначає, що при розгляді у Деснянському районному судді м. Києва справи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП нею було здійснено витрати на правову допомогу у розмірі 12 920 грн., на підтвердження чого надає копію договору про надання правової допомоги № 89 від 09.07.2019 року та Додаткову угоду № 1 від 09.07.2019 року до договору про надання правової допомоги № 89 від 09.07.2019 року (а.с. 14-15). Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Способи захисту цивільних прав визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України. З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме:наявність протиправної поведінки;факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Як зазначено вище, позивач при зверненні до суду збитками вважає матеріальної витрати, понесені на оплату вартості правової допомоги при розгляді судом спору про оскаржена постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, в частині, не стягнутій рішенням суду. Тобто, позивач при зверненні до суду ототожнює поняття збитків з витратами на оплату правової допомоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах Великої Палати від 14 квітня 2020 року в справі № 925/1196/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 462/6473/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, від 29 травня 2019 року в справі № 489/5045/18, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні. Отже, витрати, пов`язані із наданням правової допомоги (оплата послуг адвоката) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині. 06.07.2019 року поліцейським роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 УПП у м. Києві ДПП капралом поліції Демчуком Я.В. було складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] , та доставку його на спеціальний майданчик за адресою: м. Київ, вул. Г. Хоткевича, 20 (а.с. 5). 08.07.2019 року [PERSON] сплатила грошові кошти у розмірі 576,00 грн. ДП ВМС України за збереження транспортного засобу [NUMBER] , що підтверджується квитанцією № 1-2714К від 08.07.2019 року; грошові кошти у розмірі 500,00 грн. КП «Центр організації дорожнього руху» за евакуювання транспортного засобу [NUMBER] , що підтверджується квитанцією № 1-2694К від 08.07.2019 року; грошові кошти у розмірі 220,00 грн. ЦМФ ДП ВМС України «Інром-Ресурси» за евакуювання транспортного засобу [NUMBER] , що підтверджується квитанцією № 1-2737К від 08.07.2019 року (а.с. 8-10). Комісія за даними платежами склала 90,00 грн., що підтверджується квитанцією № 1-2714К від 08.07.2019 року, квитанцією № 1-2694К від 08.07.2019 року, квитанцією № 1-2737к від 08.07.2019 року (а.с. 11-13). Відповідно до ст. 2652 КУпАП, у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, частинами третьою, п`ятою, шостою і сьомою статті 122 (в частині порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, порушення правил зупинки чи стоянки на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома)), статтями 122-5, 124, 126, статтями 132-1, 206-1 цього Кодексу, працівник уповноваженого підрозділу, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку, що дозволяється виключно у випадку, якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, або транспортний засіб розміщений на місцях, призначених для зупинки, стоянки, безоплатного паркування транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, призначених для зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, оснащених електричними двигунами (одним чи декількома), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. При тимчасовому затриманні транспортного засобу складається акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі фіксації обставин тимчасового затримання транспортного засобу в режимі фотозйомки (відеозапису) таке затримання відбувається без присутності понятих. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 266 КУпАП, особи, які керують транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. У разі відсторонення особи від керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном можливість керування цим транспортним засобом, річковим або маломірним судном надається уповноваженій нею особі, яка має посвідчення водія (судноводія) відповідної категорії та може бути допущена до керування транспортним засобом, річковим або маломірним судном. Посилання позивача на ту обставину, що вона мала намір передати право керування транспортним засобом іншій особі суд відхиляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідна особа мала посвідчення водія відповідної категорії та могла бути допущена до керування транспортним засобом. За вказаних обставин, суд вважає доводи позивача в цій частині заявлених вимог необгрунтованимита не підтвердженими належними доказами по справі. Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат пов`язаних із евакуацією транспортного засобу, оскільки під час тимчасового затримання транспортного засобу працівники поліції діяли в межах своїх повноважень. Щодо вимог позивача по відшкодуванню моральної шкоди, враховуючи висновки Верховного суду у постанові від 21.10.2020 року (справа № 312/262/18), суд приходить до наступного. Згідно положень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із матеріалів справи, позивач посилається на те, що внаслідок дій працівників поліції вона зазнала моральної шкоди, яка пов`язана із стресом, душевними хвилюваннями, відчуттям приниження та образи, а також незручностей зі зміною звичного ритму життя. При цьому, позивачем не було доведено належними і допустимими доказами як самого факту заподіяння моральної шкоди, так і настання негативних наслідків саме у зв`язку з діями інспекторів при виконанні ним покладених на них законом обов`язків. Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди (постанова Верховного суду від 21.10.2020 року по справі № 312/262/18). Таким чином, з огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed