Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просить зняти арешт, накладений постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції В-1/573 від 07.03.2012 року, ВП№31755082, та постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції В-9/449 від 19.03.2012 року, ВП№31751614, з квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] ([PERSON]) [PERSON], стягнувши з неї судові витрати. У судове засідання представник позивача подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, розглянувши справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка та третя особа в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, заперечень від відповідачів на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі не висловили. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У ході виконавчого провадження про стягнення коштів з [PERSON] ([PERSON]) [PERSON], постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції В-1/573 від 07.03.2012 року, ВП№31755082, та та постановою державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції В-9/449 від 19.03.2012 року, ВП№31751614, накладено арешти на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] ([PERSON]) [PERSON]. Разом з тим, зазначене нерухоме майно являється предметом договору іпотеки від 19.10.2007 року, укладеного між АКІБ УкрСибБнанк та відповідачкою на забезпечення виконання умов кредитного договору №11238284000 від 19.10.2007 року. 12.12.2011 року АКІБ УкрСибБнанк відступило позивачеві право вимоги за договором факторингу. Згідно з вимогами ст.ст.З, 4, 12, 17, 33 Закону України «Про іпотеку» з моменту державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких не зареєстровані у встановленому порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет у разі виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. У відповідності до ст.ст.14, 22, 23, 27, 28, 37-40 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження рухомого майна має вищий пріоритет над обтяженнями, зареєстрованими пізніше. Відповідно до ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.3, 4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:\~виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;\~якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Право застави виникло 19.10.2007 року, а постанови про накладення арешту - у 2012 році, тобто після укладення договору іпотеки. Отже, звернення стягнення на заставлене майно на користь інших стягувачів, які не є заставодержателями, суперечить Закону, порушує права позивача та перешкоджає виконати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2012 року. В силу ч.1, 2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. За встановлених обставин, суд вважає, що вимоги позивача щодо зняття арешту з квартири, що є предметом договору застави, законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені ним і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2756,00 гривень.

Outcome: approved