Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору №201030-17087-9 від 30.10.2020, укладеного в електронній формі. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у лютому 2021 року з телефонних дзвінків працівників відповідача позивач дізнався про укладення ним з ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» вказаного кредитного договору, за умовами якого товариство надало позичальнику грошові кошти в розмірі 8000 грн. строком на 30 днів. Позивач вказує, що кредитний договір не був підписаний з його сторони, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним кредитний договір №201030-17087-9. В судовому засіданні представник позивача, який одночасно є третьою особою, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав наведених в позові. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься відзив відповідача на позов, в якому він просив розглядати справу за відсутності його представника та відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що кредит надавався шляхом його переказу на платіжну картку позивача, позивачем були проведені всі необхідні дії для підпису та верифікації особи, надано згоду на обробку персональний даних, при цьому позивач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість та нараховувались підвищені відсотки. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 30.10.2020 укладено кредитний договір №201030-17087-9, сторонами якого вказано ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (товариство) та [PERSON] (позичальник), за змістом якого його укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації позивача в мережі Інтернет на сайті https://monetka.com.ua/https://monetka.ua та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, на підставі чого на вказаний позичальником під час реєстрації картковий рахунок [NUMBER] перераховано кредитні кошти у розмірі 8000 грн., що підтверджується роздруківкою квитанції №292995536 від 30.10.2020 системи «ТАС-Пей» (а.с.42-43,45). При цьому, зазначений договір не містить підписів сторін або значень одноразового ідентифікатора. Згідно п.1 договору кредит надавався позичальнику в розмірі 8000 грн., на строк 30 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 1,7% від суми кредиту за кожний день користування кредитом. Згідно п.5 позичальник підтвердив, що ознайомлений та погоджується з умовами кредитування, надав згоду на використання електронного підпису в якості аналога власноручного підпису, і що вся інформація надана ним є достовірною та повною, зокрема, і номер телефону [NUMBER] , і електронна адреса [INFO] З матеріалів справи убачається, що позивач з приводу спірного договору до правоохоронних органів не звертався. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просив визнати спірний договір недійсним з тих підстав, що він не був підписаний особисто позивачем, сторони не домовились про всі визначені законодавством істотні умови, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача . Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Абзац другий ч.2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 № 127/33824/19. Електронний договір повинен містити всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу ч.1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином зазначені договори (позика, кредит) віднесені законом до реальних правочинів, оскільки для того, щоб такий правочин вважався укладеним, сторонам недостатньо погодити у належній формі його істотні умови, натомість необхідно, щоб відбулася реальна передача грошових коштів на погоджених сторонами умовах. В даному випадку кредитодавець зобов`язався перерахувати позичальнику грошові кошти на рахунок його банківської платіжної картки відповідно до умов підписаного договору. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази наявності електронного підпису договору позивачем у формі одноразового ідентифікатора чи іншого підпису позивача, докази належності позивачу платіжної картки, на яку відповідачем було перераховано грошові кошти відповідно до квитанції №292995536 від 30.10.2020, а також докази надходження грошових коштів на рахунки належні позивачу, у зв`язку з чим спірний договір не можна вважати укладеним. Сторони не реалізували своє право на звернення до суду із відповідними клопотаннями про витребування доказів, діючи на власний розсуд. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, при цьому наслідки недійсності правочину також не можуть застосовуватись до правочину, який не вчинено. Враховуючи, що визнання правочину неукладеним не є належним способом захисту прав та інтересів для позивача як для позичальника за неукладеним правочином, достатньою мірою захисту буде встановлення судом факту його не укладання, що виключає настання за ним будь-яких правових наслідків. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання вказаного кредитного договору недійсним, оскільки спірний правочин є неукладеним, а вимоги щодо недійсності правочину можуть бути застосовані тільки до вчиненого (укладеного) правочину. Таким чином, позовні вимоги слід залишити без задоволення. Інших доводів, які б спростували висновки суду, матеріали справи не місять. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed