Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, обгрунтовуючи позовні вимоги, тим, що позивачу на підставі договору дарування належать грошові кошти, однак дарувальник (відповідач) після укладення відповідного договору не передала обдарованому (позивачу) грошові кошти, які передбачені вказаним договором, що вказує на недійсність такого правочину. В судове засідання позивач не з`явився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, не заперечуючи проти задоволення позовних вимог. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, проти позову не заперечили та при винесенні рішення поклались на розсуд суду. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 січня 2020 року між позивачем, [PERSON] та його матір`ю відповідачем, - [PERSON] було укладено Договір дарування грошових коштів в розмірі 1 201 285,00 (один мільйон двісті одна тисяча двісті вісімдесят п`ять) гривень 00 коп., відповідно до курсу НБУ станом на 15.01.2020 року, що еквівалентно 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) доларів США. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України цей договір укладений з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до умов договору від 15.01.2020 року: «Право власності у Обдаровуваного згідно з ч. 1 ст. 722 ЦК України виникає з моменту прийняття дарунку. Прийняття дару здійснюється в момент підписання цього договору». Із змісту позову вбачається, що на момент укладання даного договору дарувальник (відповідач) не мала при собі належної грошової суми, яка вказана у договорі дарування, що унеможливлювало виконати умову договору, а саме «прийняття дару в момент підписання цього договору». Також вбачається, що позивач із відповідачем на час укладення вище вказаного договору домовилися, про передачу коштів у розмірі 1 201 285,00 (один мільйон двісті одна тисяча двісті вісімдесят п`ять) гривень 00 коп, відбудеться до, 01.11.2020 р. Як встановлено, відповідно до Договору дарування від 15.01.2020 року, грошові кошти так і не були передані позивачу до цього часу з невідомих підстав. За таких підстав, суд вважає, що право позивача як обдарованої особи було порушено, оскільки подаровані кошти за договором не були фактично переданими обдарованій особі. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статті 717 ІІК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь- яких зобов 'язань матеріального характеру. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ІІК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положеннями частини першої статті 638 ІІК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовам» договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 иього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 5 ч. ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено факт того, що після укладення договору дарування грошових коштів від 15.01.2020 року не спричинило виникнення правових наслідків, а саме не відбулося передання з сторони Відповідача, грошових коштів обдарованому (позивачу). За таких підстав суд вважає, що Відповідачем порушено умови договору дарування, оскільки не відбуло передачі коштів обдарованій особі. Згідно ч. 1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 иього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує існування волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обоє 'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. За таких підстав, суд вважає позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі вище вказаного та враховуючи положення ст. ст. 9-13, 17, 81, 200, 206, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved