Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. В заяві\~вказав,\~що він\~з 12.05.2018\~року \~перебуває у\~шлюбі з\~відповідачкою.\~Від шлюбу\~вони мають\~неповнолітню дитину\~ сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] . Шлюбні відносини з відповідачкою припинені у грудні 2019 року, у теперішній час спільне господарство вони не ведуть, сумісно не проживають, просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] \~у судове засідання неодноразово не з`явилася, про слухання справи сповіщалася належним чином, за адресою реєстрації, яка підтверджена довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 30.11.2020 року, згідно якої [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Рекомендовані листи відповідачкою не отримані та вони повернуті суду з відміткою поштового відділення зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ст. 130 ч.9 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Згідно вимог ст. 131 ч.1 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача, шляхом постановлення заочного рішення. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню виходячи з наступного. Стаття 68 Конституції України зобов`язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що\~ кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків\~ має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] , 12.05.2018 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с.7). Сумісне життя з відповідачкою не склалося, шлюбні відносини припинені, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. За змістом ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно з ст.112\~СК України шлюб суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. З`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши надані суду докази, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони втратили почуття любові і поваги один до одного, на даний момент разом не мешкають, подружні стосунки припинені. При цьому, звернення позивача до суду з цим позовом суд розцінює як відсутність його вільної згоди на перебування у шлюбі, що з урахуванням принципу його добровільності, закріпленого в ст.24 СК України, є суттєвою обставиною для вирішення судом даної справи. У зв`язку з цим суд вважає, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них, що має істотне значення, відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу.\~\~ При таких обставинах шлюб між сторонами слід розірвати, задовольнивши позов [PERSON] еруючись ст.ст. 110, 112 СК України; ст. 258,\~259,\~263,\~264,\~265,\~268\~ЦПК України, суд, -

Outcome: approved