Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, уточненим в ході розгляду справи, про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , посилаючись на те, що у вказаній квартирі, яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрований [PERSON] , [INFO] . В процесі розгляду справи позивачем було встановлено, що відповідача звати [PERSON] , тому враховуючи вказану обставину, просив вважати правильним іменем відповідача [PERSON] . Як зазначає позивач, відповідач тривалий час у вказаній квартирі не мешкає, виїхав закордон, де проживає по теперішній час, участі в утриманні квартири не бере, знятись з реєстрації особисто не бажає та не має можливості. На підставі викладеного, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщення відповідного оголошення на сайті судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенко О.В. (а.с. 10). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №11843128 від 03.03.2020 відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 04.09.2003 по теперішній час (а.с.35). Як убачається з матеріалів справи, відповідач виїхав до Португалії, більше трьох років у квартирі не мешкає. Крім того, факт не проживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом про не проживання, складеним 20.01.2020 мешканцями будинку [ADDRESS] : [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут припиняється у разі спливу строку, на який було встановлено сервітут та припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. За таких обставин, враховуючи те, що право власності на квартиру належить позивачу, а відповідач є членом сім`ї колишнього власника майна, то суд приходить до висновку про те, що обставини, які були підставою для встановлення сервітуту для відповідача припинилися, тому позовні вимоги є правомірними та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved