Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, посилаючись на те, що він з 4 червня 2002 року по 20 вересня 2004 року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд», та 20 серпня 2003 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві. Зазначає, що висновком медико-соціальної експертної комісії йому вперше встановлено 80% стійкої втрати професійної працездатності у 2003 році. Просить суд на підставі Закону України «Про охорону праці», з дотриманням ст.43 Коституції України, стягнути з відповідача моральну шкоду, що полягає в обсязі та глибині заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характері та тривалості, незворотності змін у стані здоровя, яку визначає в еквіваленті 50\~000 грн. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 13.30 год. 26 лютого 2018 року та витребувано з Управління виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування України в Донецькій області в особі Бахмутського відділення управління виконавчої дирекції [PERSON] соціального страхування в Донецькій області первинну довідку довідку до акта огляду МСЕК щодо [PERSON], [INFO], та наступні довідки. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 лютого 2018 року у звязку з неявкою представника відповідача з поважних причин розгляд справи відкладено до 10.00 год. 7 березня 2018 року. 6 березня 2018 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та копії витребуваних судом документів. У відзиві звернуто увагу суду на те, що розмір моральної шкоди позивачем завищений та не ґрунтується на нормах діючого законодавства. Вважає, що суду необхідно застосувати ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 1 січня 2015 року, згідно з яким відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Відтак вважає, що відповідач не може здійснювати відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, який стався з позивачем 20 серпня 2003 року. Просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 7 березня 2018 року у звязку з неявкою представника представників сторін, від яких надійшли відповідні заяви, розгляд справи відкладено до 14.00 год. 14 березня 2018 року. Позивач у судове засідання 14 березня 2018 року не зявився. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, виступивши з вступним словом та надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково вказав на те, що позивач, приступивши до виконання трудових обовязків, внаслідок несправності робочого обладнання впав з висоти та отримав переломи кінцівок, на даний час пересувається, кульгаючи, є у молодому віці, змушений постійно звертатись до лікарів та проходити реабілітацію. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись у вступному слові на обставини та норми законодавства, викладені у відзиві на позовну заяву, вказавши на те, що виключення відшкодування моральної шкоди зі складу страхових виплат, передбачених ст.ст. 34, 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 1 січня 2015 року, виключає і обовязок, отже і відповідальність, [PERSON] по їх оплаті. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] з 4 червня 2002 року до 20 вересня 2004 року включно перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд». 20 вересня 2004 року звільнений з роботи через невідповідність виконуваної роботи внаслідок стану здоровя, за п.2 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (а.с.7-8). Згідно з актом №І форми Н-І розслідування нещасного випадку (а.с.12-13), який трапився 20 серпня 2003 року о 14.15 год., затвердженим директором товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» 2 вересня 2003 року, комісією встановлено, що 20 серпня 2003 року бригада [PERSON] виконувала роботи по монтажу тросів грозозахисту. Коли до вузла кріплення троса залишалось 1,9-2 метри, прозвучав тріск металу відбулось руйнування верхньої частини тросостійки. Постраждалий [PERSON] був привязаний монтажним поясом до верхньої частини тросостійки в обхват. Відколена частина захопила за собою вниз постраждалого. На висоті 12-13 м частина, яка відломалась, зависла на монтажному тросі. Від сильного ривка пояс відскочив з конусної частини тросостійки і постраждалий продовжив падіння до землі. Причини нещасного випадку вказані як: конструктивні недоліки, недосконалість, недостатня надійність засобів виробництва, незадовільний технічний стан. Діагноз: відкритий осколковий перелом обох кісток правої гомілки зі зміщенням, закритий осколковий перелом дистального метаепіфіза, обох кісток лівої гомілки зі зміщенням; закритий перелом правої променевої кістки зі зміщенням; закритий фрагментарний перелом головки плеча справа; закритий перелом бугристості плеснової кістки; забій головного мозку, перелом основи черепа, забійні рани грудної клітки зліва та лівого бедра (а.с.16). Згідно з випискою з акта огляду у медико-соціальній експертній комісії серії 060004 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, до довідки серії ДОН №126\~930 (а.с.44), [PERSON] вперше встановлено 80% стійкої втрати працездатності до 19 серпня 2005 року; друга група інвалідності. Ступінь працездатності неодноразово переглядався (а.с.45-51). Відповідно до виписки з акта огляду медичко-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги до довідки серії АБ №0047707, від 18 грудня 2017 року, (а.с.52) [PERSON] встановлено 40% стійкої втрати працездатності безтерміново; третя група інвалідності. Потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування при відсутності протипоказань, ортопедичне взуття. У відповідності до\~ст. 9 Закону України «Про охорону праці»\~відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється [PERSON] соціального страхування України відповідно до\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Суд враховує те, що відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. [PERSON] законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23\~вересня 1999\~року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - [PERSON] № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №\~2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №\~229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві визначав [PERSON] України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року. [PERSON] у відповідній редакції передбачав відшкодування потерпілому [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, а також у разі тимчасової, стійкої часткової чи повної втрати потерпілим професійної працездатності. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 13 листопада 2013 року у справі №6-120цс13. Відтак, до спірних правовідносин суд застосовує норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції станом на 19 серпня 2004 року момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків. Відповідно до пп. «а», «е» п.1 ч.1 ст.21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на 19 серпня 2004 року) у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Отже, право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення вперше висновком МСЕК стійкої втрати працездатності, з 19 серпня 2004 року, тобто до набрання чинності Законами України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», «Про Державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», яким була виключена стаття 34 вказаного Закону, що передбачала право потерпілих на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, потерпілі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, за рахунок [PERSON] соціального страхування у разі, якщо стійку втрату працездатності вперше встановлено у період з 01 квітня 2001 року по 31 грудня 2005 року. Представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень в судовому засіданні посилається на те, що необхідність застосування ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 1 січня 2015 року випливає з положення ст.58 Конституції України, оскільки така норма помякшує та скасовує відповідальність відповідача, адже передбачає відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань, яке не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Однак, у рішенні від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Суд враховує обставини нещасного випадку на виробництві, що стався 20 серпня 2003 року з позивачем, характер ушкоджень, які отримав позивач, необхідність лікування та перебування у тимчасовій непрацездатності, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, який у молодому віці внаслідок недоліків захисного спорядження отримав переломи кінцівок, повинен був пройти через хірургічне втручання та проводить постійне медикаментозне лікування, докладає додаткові зусилля для організації свого життя, отримані травми виробничого характеру спричинили позивачеві певний рівень моральних страждань. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 15\~000 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, та судового збору на користь держави, на підставі ч.3 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial