Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 14.07.2016 року № 004718, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та стягнення з відповідача коштів в розмірі 25000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.07.2016 року в місті Тернопіль між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 004718, відповідно до якого позивач мав намір для особистих потреб придбати у відповідача трактор МТЗ 892. В усній формі представник відповідача розяснив позивачу, що останній повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 25000,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з [PERSON] буде укладено лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть позивачу в користування предмет лізингу. В той же день позивачем сплачено на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» кошти в сумі 25000,00 грн. із зазначенням призначення платежу «згідно договору № 004718». Через декілька днів [PERSON] намагався зясувати коли відповідач придбає предмет лізингу для наступної передачі його позивачу згідно умов договору. Проте, відповідачем повідомлено, що трактор буде закуплений лише після сплати половини його вартості. Позивачу не було розяснено призначення платежу в сумі 25000,00 грн., який виявився винагородою відповідачу за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. З умовами договору [PERSON] фактично ознайомився вже після його підписання. Під час попередніх переговорів представником компанії позивача було введено в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після вивчення змісту договору та кількох днів безрезультатних дзвінків, [PERSON] стало зрозуміло, що сплачені кошти в добровільному порядку не повернути, та можливості розірвати договір немає, оскільки в договорі не передбачено можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням прав позивача як споживача. Таким чином, договір фінансового лізингу є несправедливим та таким, що суперечить принципу добросовісності. Під час укладення оспорюваного договору відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності. Також, відсутні відомості щодо наявності у відповідача ліцензії на вчинення оспорюваного договору. Крім того, позивач вказує на відсутність нотаріального посвідчення оспорюваного договору. Позивач в судовому засіданні 22.11.2016 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. В судове засідання, призначене на 07.02.2017 року позивач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 54). Подав до суду заяву (вх. № 3857 від 07.02.2017 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 86). Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення пошитого відправлення (а.с. 40, 55), подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника Товариства (а.с. 45). Також представником відповідача подано до суду письмові заперечення (вх. № 37216 від 11.11.016 року) про відмову в задоволенні позову (а.с. 41-45). В обґрунтування заперечень зазначено, що комісія за організацію в сумі 25000,00 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов договору фінансового лізингу відноситься до інших витрат, що безпосередньо повязані з виконанням вказаного договору. Такі витрати передбачені статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Лізингоодержувач погодився з усіма умовами договору під час його підписання і здійснив оплату комісії за організацію саме за послуги з організації та оформлення договору при його укладенні, що визначено умовами договору. В укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу № 004718 від 14.07.2016 року не містяться несправедливі умови, а тому твердження позивача про наявність таких умов у договорі є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсності. В день підписання договору 14.07.2016 року позивач написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також [PERSON] 14.07.2016 року погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав, що зафіксовано в Додатку № 3 до Договору. Враховуючи те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принци добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві, - однак позивачем не доведено про одночасну наявність таких ознак, а тому відповідач вважає, що підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним відсутні. Щодо твердження позивача про введення його оману, відповідач вважає їх такими, що не відповідають дійсності. Оскільки відповідно до частини першої статті 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Таким чином, посилання позивача щодо введення його оману не відповідають дійсності, оскільки він погодився з умовами договору, самостійно підписавши його. Крім того, договір фінансового лізингу не може бути нотаріально посвідчено, оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу необхідний нотаріусу для проведення нотаріальних дій відсутній. А відсутність даного документа є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (далі Лізингодавець) та [PERSON] (далі Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 004718 від 14.07.2016 року (далі Договір) (а.с. 7-13). За умовами пункту 1.1. Договору лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (далі предмет лізингу визначений у пункті 3.1. цього Договору), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору. Предметом лізингу по даному Договору є трактор МТЗ 892 (пункт 3.1. Договору). Відповідно до пункту 3.2. Договору, вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного Договору, який є його невідємною частиною. В додатку № 1 до Договору визначено, що вартість предмета лізингу становить 250000,00 грн.; відсоток платежів 50%; авансовий платіж 125000,00 грн.; щомісячний платіж 10416,67 грн.; комісія за організацію (10%) 25000,00 грн.; комісія за передачу (3%) 7500,00 грн. (а.с. 14). Пунктом 1.2. Договору визначений строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу, який складається з періодів (місяців) згідно з Графіком сплати лізингових платежів (Додаток № 2 до Договору, а.с. 15) та починається з дати підписання сторонами [PERSON] приймання-передачі предмету лізингу (далі [PERSON] приймання-передачі) за формою, встановленою лізингодавцем. Згідно пункту 1.3. Договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем Специфіки (Додаток № 3 до цього Договору, а.с. 16) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі. Пунктом 2.1. Договору визначено, що комісія за організацію це одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного Договору, моніторинг, систематизація та аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводженням Договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням, у тому числі не зазначені в цьому Договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання. [PERSON] перераховано на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» 25000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.583460096.1 від 15.07.2016 року. призначення платежу: оплата згідно договору № 004718 (а.с. 17). Відповідно до частин першої, другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 Цивільного кодексу України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Тобто несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11.05.2016 року у справі за № 6-3020цс15. Пунктом 1.4. Договору визначено, що лізинг одержувач має право самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника) транспортного засобу і несе повязані з цим ризики. Продавцем (постачальником) транспортного засобу є особа, що, як правило, зазначається у Специфікації (далі Продавець). В такому випадку лізингоодержувач подає лізингодавцю письмову заяву із зазначенням назви продавця (постачальника). Згідно пункту 3.5. Договору лізингодавцеь та продавець несуть солідарну відповідальність перед лізингоодержувачем за зобовязаннями щодо продажу предмета лізингу виключно у випадку вибору продавця предмета лізингу лізингодавцем. В Специфікації, яка є Додатком № 3 до Договору не зазначено продавця транспортного засобу. Також в самому Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Таким чином, всупереч вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм Цивільного кодексу України, у договорі і у специфікації відсутня обов'язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету у обсягах, визначених законом. Згідно частини другої статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» до істотних умов договору лізингу, зокрема, відноситься предмет лізингу, який згідно частини першої статті 3 вказаного Закону та частини першої статті 807 Цивільного кодексу України визначається як неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно частини першої статті 184 Цивільного кодексу України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Пунктом 3.6. Договору визначено, що підписуючи це Договір, лізингоодержувач підтверджує, що його повідомили та попередили про всі особливі властивості транспортного засобу, які можуть бути небезпечними для життя, здоровя, майна лізингоодержувача та третіх осіб, навколишнього середовища або призвести до пошкодження транспортного засобу під час його використання і в подальшому візьме на себе всю відповідальність за будь-яку шкоду фізичним, юридичним особам, будь-яким іншим установам внаслідок використання, зберігання, володіння або інших дій з транспортним засобом. Враховуючи те, що ні у Договорі, ні у специфікації (додаток 3) до Договору не визначено індивідуальних ознак предмету лізингу, то і умови пункту 3.6. Договору, не можуть бути виконані. Відповідно до пункту 5.4. Договору, розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в Додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до пункту 1.3. цього Договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу, визначеного в Додатку № 1 до цього Договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в Додатковій угоді до даного Договору. У разі невиконання лізингоодержувачем дій, визначених у пункті 5.4. цього Договору, протягом десятиденного строку з моменту отримання письмового повідомлення від лізингодавця Договір вважається розірваним із застосуванням до лізингоодержувача наслідків, передбачених пунктом 12.13. цього Договору (пункт 5.5. Договору). Відповідно до пункту 12.13. Договору, у випадку розірвання даного Договору лізингоодержувачем до підписання [PERSON] предмета лізингу у звязку зі збільшенням вартості предмета лізингу, відповідно до пункту 5.4. цього Договору, лізингодавець повертає 100% коштів від сплаченої суми авансового платежу. При цьому, комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається. Пунктом 4.3.6. Договору визначено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний Договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.12. цього Договору, яким визначено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання [PERSON] предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. А такому випадку комісія за організацію даного Договору лізингоодержувачу не повертається. З огляду на викладене, Договір містить умови, які є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, оскільки за невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки, одержує від нього вигоду у розмірі 25000,00 грн. Також умови Договору є несправедливими, оскільки наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який навіть не отримав транспортний засіб, є утримання з [PERSON] штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу та неповернення останньому усієї суми комісії за організацію. Таким чином, на підставі викладеного, судом встановлено, що аналіз змісту спірного Договору, укладеного між сторонами, дає підстави для висновку, що в Договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом, звужені обовязки та значно розширені права лізингодавця, зокрема, виконання зобов'язань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача; у пунктах 12.2.-12.17. Договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, при цьому адекватного захисту його прав від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем умови Договору не передбачають; Договором установлено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, однак таке право не передбачається для лізингоодержувача, якому встановлено жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України. Згідно статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року в справі № 6-2766цс15. Доказів того, що договір фінансового лізингу № 004718 від 14.07.2016 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004718 від 14.07.2016 року ґрунтуються на нормах чинного законодавства, є доведеними, а тому підлягають задоволенню. Водночас задоволенню підлягають також вимоги про стягнення з відповідача 25000,00 грн. комісії за організацію, оскільки згідно частини першої статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Витрати по сплаті судового збору розподіляються відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved