Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] і зобов`язати його здійснити дії щодо зняття з реєстрації за вказаною адресою. Посилається в позові на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2020 року він є власником квартири [ADDRESS] . Попередній власник квартири повідомив йому, що 05 квітня 2011 року в квартирі був зареєстрований відповідач на його прохання, який не є членом його сім`ї, є сторонньою йому особою. Відповідач був зареєстрований у квартирі на його прохання з метою отримання реєстрації у м. Києві, оскільки реєстрація була йому необхідна для вирішення власних проблем. Згодом він попросив відповідача знятися з реєстрації, однак останній на його прохання не відреагував, порушив їх домовленості, від добровільного зняття з реєстрації ухиляється протягом тривалого часу. Відповідач ніколи не проживав у квартирі, не вселявся в неї, в утриманні житла та сплаті комунальних послуг участі не бере та ніколи не брав, особистих речей в квартирі не має. Представник [PERSON] 28 травня 2020 року звертався до Відділу з питань реєстрації місця проживання Солом`янської РДА із заявою про зняття з реєстрації місця проживання Проте йому було відмовлено через надання неповних даних. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном. Враховуючи викладене, вважає, що відповідач є таким, що втратив право користування квартирою, а тому просить задовольнити позов. Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками з пропозицією надати відзив на позов. 04 листопада 2020 року на адресу суду повернувся конверт із копією ухвали про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви, який направлявся відповідачу. / а. с. 38 / Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. За ініціативою суду справа була призначена до розгляду з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Відповідач до суду неодноразово не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. На виконання даної вимоги закону, на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено повідомлення про виклик відповідача до суду. Повідомлення про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України є належним повідомленням. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи. Ухвалою суду від 05 серпня 2020 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву. Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього та враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Встановлено, що позивач на підставі Договору купівлі-продажу від17 липня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаренко О.С., є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з Довідки з Реєстру територіальної громади міста Києва № 12845733 від 05 серпня 2020 року в спірній квартирі з 05 квітня 2011 року зареєстрований відповідач. / а.с. 10 - 11, 32 / Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що на момент придбання позивачем квартири відповідач в ній не проживав. Від попереднього власника квартири [PERSON] йому стало відомо, що відповідач є йому сторонньою особою, ніколи не проживав у квартирі, а був зареєстрований у ній на його прохання. Свідок [PERSON] вказані обставини підтвердив у судовому засіданні. Зазначив, що відповідач його випадковий знайомий, якого він на його прохання зареєстрував у квартирі на декілька місяців. Після їх спливу відповідач не знявся з реєстрації в квартирі, посилаючись на зайнятість, а в подальшому змінив телефон і на даний час йому його місце знаходження невідоме. Зв`язку з ним він не має, як і спільних знайомих. В квартирі відповідач ніколи не проживав, такого наміру не мав і такої мети при його реєстрації в квартирі вони не переслідували. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру позивачем набуто правомірно, його право власності оформлено та зареєстровано у встановленому законом порядку, ніким не оспорено. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується Актом про непроживання від 10 липня 2020 року, підписаним представниками житлового будинку [NUMBER] з квартири [NUMBER] [PERSON] та з квартири [NUMBER] [PERSON] , засвідчений Начальником ЖЕД - 906 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» Мєдвєдєвим О. / а.с. 13 / Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла, членів його сім`ї, орендаря житла, членів його сім`ї. З точки зору ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання, власник житлового приміщення може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації та документами, які підтверджують, що саме він є власником житлового приміщення. Це підтверджується і правовою позицією Верховного суду України у справі №6-709цс16, в якій зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Що стосується вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити дії щодо зняття його з реєстації в спірній квартирі, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із вказаних вимог. Виходячи з цього та із задоволення вимог позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840, 80 гр., сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial