Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 17.11.2012 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1789, [PERSON] (продавець) продала (передала у власність) [PERSON] (покупець) нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] (30,60 кв.м., реєстраційний номер майна [NUMBER]). Вартість майна, що була сплачена продавцю до підписання договору, складала 550 000 грн. Після купівлі вказаного житла, позивач разом з сім'єю зареєстрував в ньому своє місце проживання та почав користуватися. Договір купівлі продажу укладений позивачем не був зареєстрований в органах державної реєстрації, як того вимагає Цивільне законодавство, з огляду на зміни в законодавстві, які пов'язані з організацією роботи нового органу державної реєстрації(Держаної реєстраційної служби) і тимчасового обмеженого функціонування бюро технічної інвентаризації. 29 червня 2015 року позивачу стало відомо, що згідно даних Державного реєстраційного реєстру речових прав на нерухоме майно, 17.06.2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] і цього ж дня за договором іпотеки на квартиру накладена заборона. 01.07.2015 року, відомості, щодо протиправного заволодіння власністю позивача були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015100100000165. В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи виготовили акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25.09.2014 року, згідно якого квартира [ADDRESS] придбана [PERSON]. Лише 06 червня 2015 року, [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про придбане майно і в цей же день такий документ був виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А.В свою чергу. Як зазначає позивач, за повідомленням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, упродовж 2014 - 2015 року реалізація нерухомого майна на електронних торгах, а саме: квартири [ADDRESS], не здійснювалась, у зв'язку з чим, акт про проведення електронних торгів з реалізації вказаної квартири від 29.09.2014 за №б/н не видавався; за повідомленням ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, майно - квартира [ADDRESS], не було внесено в Систему електронних торгів арештованим майном та електронні торги відносно цього майна Держінформ'юстом не проводились. Таким чином, [PERSON] отримала документ, що посвідчує право власності на квартиру [ADDRESS] і зареєструвала це право в Державному реєстрі в непередбачений Цивільним законодавством спосіб - шляхом подання приватному нотаріусу неправдивих відомостей та документів. Враховуючи, що неіснуючий (підробний) документ уповноваженого органу, в даному випадку Акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, не може бути підставою виникнення цивільних прав, [PERSON] не набула права власності на квартиру [ADDRESS], а від так і право на володіння, користування та розпорядження нею. При цьому, вчинення [PERSON] одностороннього правочину, який полягає в отриманні нею свідоцтва про придбане майно, спрямований на протиправне позбавлення права власності, а це порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених, зокрема в ст.41 Конституції України, а тому порушує публічний порядок і відповідно до ст.228 ЦК України є нікчемним. Враховуючи, що нікчемність вищевказаного правочину визначена законом, визнання такого правочину недійсним не вимагається. Між тим, як з'ясовано органом досудового розслідування після вчинення [PERSON] одностороннього нікчемного правочину, стосовно квартири [ADDRESS], в послідуючому було вчинено ряд іпотечних договорів кінцевим набувачем прав на яку став [PERSON] 17.06.2015 року вже [PERSON], як Іпотекодавець, уклав з [PERSON], як Іпотекодержателем, Іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і на підставі якого на дану квартиру накладено заборону. Приймаючи до уваги, що [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS], бо набув свої права від [PERSON], який в свою чергу набув прав на неї від [PERSON], а вона відповідно на підставі нікчемного правочину, укладений [PERSON] з [PERSON] договір іпотеки з суперечить ст.5 Закону України «Про іпотеку», і відповідно до ст.203, 215 ЦК України, має бути визнаний недійсним. За таких обстави, позивач просить захистити своє право власності, а саме: визнати за мною [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер майна [NUMBER]); визнати недійсним Іпотечний договір укладений 17.06.2015 року між [PERSON], податковий номер [NUMBER] (Іпотекодержатель) та [PERSON], податковий номер [NUMBER], (Іпотекодавець) посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за №1114/260, предметом якого є квартира [ADDRESS] (реєстраційний номер майна [NUMBER]). В судовому засіданні [PERSON], його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову, зважаючи на викладені в ньому обставини. [PERSON], третя особа в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки н повідомили. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, відповідно до ст.. 655 ЦК України.. Встановлено, що 17.11.2012 відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорнєй В.В. та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 1789, [PERSON] (продавець) продала (передала у власність) [PERSON] (покупець) нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] (30,60 кв.м., реєстраційний номер майна [NUMBER]). Вартість майна була сплачена продавцю до підписання договору, становила 550 000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу і не заперечується сторонами. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, відповідно до ст. 328 ЦК України. В свою чергу, як визначено ст.334 ЦК України договір відчуження нерухомого майна підлягає державній реєстрації. При цьому, за приписами ст.182 ЦК України та ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачаться, що реєстрація виникнення, переходу і припинення права власності це лише спосіб офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, а тому відсутність такої реєстрації не виключає виникнення у особи права власності на нерухоме майно. Як свідчать матеріали справи договір купівлі продажу не був зареєстрований [PERSON] в органах державної реєстрації, як того вимагає Цивільне законодавство, з огляду на зміни в законодавстві, які пов'язані з організацією роботи нового органу державної реєстрації(Держаної реєстраційної служби) і тимчасового обмеженого функціонування бюро технічної інвентаризації. 17.06.2015 року, як свідчить копія витягу з реєстру заборон, копія договору іпотеки, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] і цього ж дня за договором іпотеки на квартиру накладена заборона. Іпотечний договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. За умовами договору [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. 01.07.2015 року, відомості, щодо протиправного заволодіння власністю [PERSON] були внесені до єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015100100000165, про що свідчить витяг з ЄРДР. Як вбачається з матеріалів справи в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи виготовили акт про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 25.09.2014 року, згідно якого квартира [ADDRESS] придбана [PERSON]. 06 червня 2015 року, [PERSON] звернулася з заявою про видачу свідоцтва про придбане майно і в цей же день такий документ був виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Краснодембським О.А. Проте, за повідомленням Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, упродовж 2014 - 2015 року реалізація нерухомого майна на електронних торгах, а саме: квартири [ADDRESS], не здійснювалась, у зв'язку з чим, акт про проведення електронних торгів з реалізації вказаної квартири від 29.09.2014 за №б/н не видавався. Також за повідомленням ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, майно - квартира [ADDRESS], не було внесено в Систему електронних торгів арештованим майном та електронні торги відносно цього майна Держінформ'юстом не проводились. Відповідно до ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Зважаючи на встановлені обставини, та з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що [PERSON] отримала документ, що посвідчує право власності на квартиру [ADDRESS] і зареєструвала це право в Державному реєстрі в непередбачений Цивільним законодавством спосіб. За таких обставин, [PERSON] не набула права власності на квартиру [ADDRESS], а від так і право на володіння, користування та розпорядження нею. За приписами ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його недійсністю. Як свідчать матеріали справи, [PERSON], стосовно квартири [ADDRESS], було вчинено ряд іпотечних договорів кінцевим набувачем прав на яку став [PERSON] та 17.06.2015 року вже [PERSON], як Іпотекодавець, уклав з [PERSON], як Іпотекодержателем, Іпотечний договір, що був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу і на підставі якого на дану квартиру накладено заборону. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, лише за умови, що воно належить належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину, відповідно до положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку про наявність обставин, з якими чинне законодавство України передбачає можливість визнання договору недійсним. Приписами ст. 15 ЦПК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, визнання права. В свою чергу відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пре»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог [PERSON] Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved