Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, уточнивши його, в якому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] та зобов'язати відділ громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб Франківського РВ ЛМУ ГМВСУ у Львівській області зняти з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач став переможцем прилюдних торгів зазначеної вище квартири. На момент подання позовної заяви у вищевказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON], який перешкоджає позивачу користуватись належною йому квартирою. Вважає, що своїми діями відповідач безпідставно чинить перешкоди у користуванні належним йому майном. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві, при цьому додатково пояснив, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.07.2014 року [PERSON] відмовлено у визнанні недійсним проведених прилюдних торгів з реалізації спірної квартири, свідоцтва про придбання нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності. Просить позов задоволити. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим підстав для його виселення немає. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що єдиним власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 24.02.2011 року та свідоцтвом, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] від 09.02.2011 року. Відповідач не є членом сім'ї позивача, його згоди на вселення та проживання відповідача у квартиру не було, порядок користування жилим приміщенням ними не визначався. Крім того, відповідно до вимог ст.68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відтак, представником позивача представлено суду квитанції про сплату за комунальні послуги на суму 864,42 гривень та 3 674,38 гривень. Відповідач проживав у вказаній квартирі, однак втратив таке право з 13.07.2010 року, оскільки спірна квартира реалізована на прилюдних торгах, що підтверджується актом державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ від 15.07.2010 року та протоколом №1410081-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 13.07.2010 року. Між тим, доказів, які б підтверджували право відповідача [PERSON] на правомірне користування квартирою або право власності на неї останнім не надано й не здобуті судом. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 01.07.2014 року [PERSON] відмовлено у визнанні недійсним проведених прилюдних торгів з реалізації квартири [ADDRESS] та протоколу №1410081-2 проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 13.07.2010 року, свідоцтва про придбання нерухомого майна із прилюдних торгів №327 від 10.02.2011 року [PERSON], виданого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру за адресою [ADDRESS] загальною площею 20,50 кв.м., здійснену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 24.02.2011 року за №29118510. Обставини наведені у вищезазначеному рішенні є неспростовні в силу ч.3 ст.61 ЦПК України та не підлягають доказуванню в даному спорі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, згідно змісту ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 383, ст.391 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Відповідно до рішення Конституційного суду України від 11.05.2005 року власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Згідно зі статтею 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до положень ч.3 ст.116 ЖК осіб, які самостійно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються ними для особистого проживання і проживання членів своєї сім'ї і мають право розпоряджатись ними на власний розсуд. Положеннями ст. 156 ЖК України, передбачено право власника житлового будинку на вселення до будинку членів сім'ї власника, а також інших осіб. Порядок користування жилим приміщенням, встановлюється відповідною угодою між власником приміщення та цими особами. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов частині виселення є обгрунтованим, у відповідача відсутні правові підстави для проживання у належній позивачу квартирі, а отже такий підлягає виселенню, без надання іншого приміщення. Разом з тим, згідно із вимогами ч.1 ст.33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Оцінюючи вищенаведені обставини, враховуючи те, що позовні вимоги пред'явлені лише до відповідача [PERSON], а в частині зняття з реєстраційного обліку зобов'язано не існуючу юридичну особу виконати такі вимоги, в той час коли повноваження щодо реєстрації та зняття з реєстраційного обліку належать іншій юридичній особі, а тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині є безпідставним та з цих підстав слід відмовити. З наведених міркувань та

Outcome: partial