Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Дружелюбівської\~сільської ради Вільнянського району Запорізької області про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. В позові зазначено, що 21.01.2014 року померла [PERSON], мати позивача. При житті, 15.04.1988 р. [PERSON] заповіла позивачу усе своє майно, в тому числі житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Українка, Вільнянського району,Запорізької області. Позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з завою про оформлення спадщини після смерті матері, але йому було відмовлено в оформленні права власності на будинок за відсутністю правовстановлюючих документів. У зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач зменшив свої позовні вимоги і просив суд визнати за ним право власності тільки на житловий будинок №14, який знаходиться за адресою: вулиця Миру в селі Українка, Вільнянського району, Запорізької області, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 21.01.2014 року, питання щодо грошових вкладів він вирішить в нотаріальній конторі. Представник позивача підтримала вимоги позивача, та просила суд позов задовольнити, визнати право власності в порядку спадкування на спірний будинок на підставі тих вимог, що зазначені в позові. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив, що з позовними вимогами позивача згоден і просить вирішити справу на розсуд суду (а.с. 47). Суд, вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає\~ задоволенню\~з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено наступне. 21.01.2014 року померла [PERSON], що посвідчується свідоцтвом про смерть серії І-ЖС №281401 від 21.01.2014 року, виданого Дружелюбівською\~сільською радою Вільнянського району Запорізької області (арк. с. 9). При житті, 15.04.1988 р. [PERSON] заповіла позивачу все своє майно, в тому числі житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться в с. Українка, Вільнянського району Запорізької області (арк. с. 10). У встановлений законом строк, 04.07.2014 р. спадкоємець [PERSON], звернувся до Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері (а.с. 51). 27.12.2014р. постановою державного нотаріуса [PERSON] було відмовлено в оформленні права власності на спірний будинок на підставі того, що не наданий необхідний перелік правовстановлюючих документів. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 334 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарській книзі (п. 20 Інструкції). В судовому засіданні встановлено, що: - в погосподарівській книзі № 17 (1983; 1984; 1985) головою сімї зазначена [PERSON], 1937р.н., будівлі які знаходяться в особистій власності житловий будинок 1976, літня кухня 1979, сарай 1976 (а.с. 98-99); - 13.11.1987р. виданий технічний паспорт на житловий будинок за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, село Українка, вул. Миру, 14 на імя [PERSON] (а.с. 13-16); - рішенням Дружелюбівської сільської ради № 9 від 29.10.2008р. [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання Державного [PERSON] на право власності на земельну ділянку та передано її в безоплатну власність за адресою: с. Українка, вул. Миру, 14 (а.с. 100, 101). Під час розгляду справи не встановлено обставин, за яких би будь-хто, окрім позивача, у встановленому законом порядку заявив би про свої права на спірний будинок. Враховуючи фактичні обставини справи, іншого способу захисту прав спадкоємця, окрім судового, немає. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги щодо визнання права власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами, а відсутністю належної реєстрації позивач обмежується у реалізації такого права. Підстав для відмови у задоволенні таких вимог суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши місце і час відкриття спадщини, коло спадкоємців, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна, суд вважає доведеними під час розгляду спору доводи позову про порушення законних прав та інтересів позивача, позов визнаний відповідачем, правових і фактичних підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту порушених прав позивача у обраний позовом спосіб. За таких обставин, позов слід задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved