Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визначити порядок користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]: виділити позивачу в користування кімнату площею 8,1 кв.м., виділити відповідачам в користування кімнати площею 9,8 кв.м. та 19,4 кв.м. Кухню, коридор та санвузол в квартирі [ADDRESS] залишити в загальному спільному користуванні сторін. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що [INFO] року помер його син [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та була набута померлим на праві власності на підставі Договору міни від 24.03.1994 року. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року було визнано за позивачем [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Інша частина квартири належить відповідачам. Спірна квартира [ADDRESS] є трикімнатною, загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. Зазначив, що його доля в спільній власності з відповідачами становить 8,4 кв.м. (50,4 кв.м./6=8,4 кв.м.). В добровільному порядку визначити порядок користування житловим приміщенням відповідачі відмовляються, у зв'язку з чим просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у їх відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Третя особа Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання свого представника не направила, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] року помер син позивача [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, в тому числі на 1/3 частину квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], та була набута померлим на праві власності на підставі Договору міни від 24.03.1994 року. Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року було визнано за позивачем [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Встановлено, що інша частина квартири [ADDRESS] належить відповідачам. Спірна квартира [ADDRESS] є трикімнатною, загальною площею 50,4 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 19,4 кв.м., 2-а кімната 9,8 кв.м., 3-я кімната 8,1 кв.м., кухня площею 5,9 кв.м., коридор площею 4,4 кв.м., санвузол площею 2,8 кв.м. Вказане підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] виданим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна. Встановлено, що доля позивача [PERSON] в спільній власності з відповідачами становить 8,4 кв.м. (50,4 кв.м./6=8,4 кв.м.). Позивач просив визначити порядок користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS], а саме виділити йому в користування кімнату площею 8,1 кв.м., виділити відповідачам в користування кімнати площею 9,8 кв.м. та 19,4 кв.м., кухню, коридор та санвузол в квартирі [ADDRESS] залишити в загальному спільному користуванні сторін, на що слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а за відсутності згоди вирішується судом. Правовий аналіз вище зазначених статей вказує на те, що незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 постанови пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вказаних вимог закону, а також враховуючи те, що в добровільному порядку визначити порядок користування житловим приміщенням відповідачі відмовляються, суд приходить до висновку про задоволення позову та визначення між сторонами порядку користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням задоволення позову, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат по оплаті ним судового збору в сумі 229,40 грн. та на користь держави в сумі 14,20 грн.

Outcome: approved