Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї боргу за договором позики в сумі 168290,25 грн. У підтвердження позовних вимог зазначив, що 14 вересня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав у строкове платне користування та зобов`язався повернути з відсотками грошові кошти (позику) у розмірі 2 700,00 грн. Факт отримання позики підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем 14.09.2016 року. Відповідно до п. 1.2. Договору позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 2% (два відсотка) за кожний день користування позикою. Пунктом 2 Договору, а також розпискою передбачено, що відповідач зобов`язана повернути суму позики, а також проценти за користування позикою не пізніше 29.09.2016 року. Цим же пунктом сторони обумовили, що ця дата є останнім днем користування позикою, а наступний день за цією датою, в разі неповернення позики та процентів за користування позикою, є першим днем прострочення виконання зобов`язання. Слід зазначити, що до 29.09.2016 року відповідач не здійснив повернення позики, з огляду на що 30.09.2016 року є першим днем прострочення виконання зобов`язання, передбаченого Договором позики від 14.09.2016 року. Пунктом 5.1. Договору сторонами було узгоджено, що в разі несвоєчасного повернення позики та процентів відповідач має сплатити пеню у розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Відповідач виконала свої зобов`язання частково, оскільки 03.10.2016 року сплатила 1000,00 грн., та 4.10.2016 року сплатила 1000,00 грн. Враховуючи те, що станом на 28.05.2019 року відповідач не здійснила повної оплати основного боргу, процентів та пені за договором позики, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 168 290,25 грн., з яких: 2455,00 грн. - сума основного боргу, 47381, 50 грн. - проценти за період з 05.10.2016 року по 28.05.2019 року, пеня за цей же період в розмірі 118453,75 грн., а також судові витрати по справі. 23 липня 2019 року до суду надійшла позовна заява зі збільшеними позовними вимогами, яка не приймається до розгляду та підлягає поверненню позивачу на підставі ч.5 ст. 49 ЦПК України, оскільки позивач не надав суду докази направлення копії такої заяви відповідачу по справі. У судове засідання сторони не з`явились, що не перешкоджає розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 вересня 2016 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала позику в розмірі 2700,00 грн. та зобов`язалась повернути позику до 29 вересня 2016 року. Відповідно до п. 1.2. Договору позики від 14.09.2016 року позикодавець має право на одержання від Позичальника процентів від суми позики в розмірі 2% (два відсотка) за кожний день користування позикою. Пунктом 2 Договору передбачено, що відповідач зобов`язана повернути суму позики, а також проценти за користування позикою не пізніше 29.09.2016 року. Цим же пунктом сторони обумовили, що ця дата є останнім днем користування позикою, а наступний день за цією датою, в разі неповернення позики та процентів за користування позикою, є першим днем прострочення виконання зобов`язання. Згідно даних позивача, відповідач виконала зобов`язання частково, повернувши по 1000 грн. 03 та 04 жовтня 2016 року. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Щодо заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Про це ж зазначено у правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 444/9510/12 від 28.03.2018 року. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов`язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення процентів за межами строку дії договору позики є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума процентів за користування позикою під час дії договору, а саме за період з 14.09.2016 року по 29.09.2016 року в сумі 864,00 грн. Вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення зобов`язання задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Неустойка у вигляді пені сплачується за несвоєчасне повернення речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, позивач має право на отримання лише 3% річних та інфляційних збитків у разі несвоєчасного повернення позики грошових коштів. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial