Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3% річних від суми позики, процентів індексу інфляції, а також суми судового збору. На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне. 14 грудня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики. Згідно п.1.2. договору позики, він передав, а відповідач прийняв у власність 92 400 гривень. Відповідач зобов`язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів. Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, власноруч написаною відповідачем в момент передачі йому суми позики. Вказаною розпискою відповідач підтвердив факт отримання від позивача грошових коштів та зобов`язувався повернути вказану суму грошових коштів. 19 вересня 2013 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/3861/13-ц, було стягнуто з відповідача на його користь суму заборгованості за Договором позики від 14 грудня 2011 року у розмірі 92 200 грн. Вказаним рішенням було встановлено як факт отримання грошових коштів, так і обов`язок по поверненню коштів відповідачем, а, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проте, з моменту винесення рішення його виконання у добровільному та примусовому порядку не здійснено. Порушення відповідачем його прав триває весь цей час. Невиконання рішень суду навіть в примусовому порядку підтверджується постановою Нікопольського міськрайонного ВДВС від 21.04.2017 року про повернення виконавчого документа стягувану. Крім того, з копії виконавчого листа Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, виданого 18.11.2013 року, вбачається, що він неодноразово подавався до примусового виконання, однак, повертався стягувачу без стягнень. Він не має можливості користуватися своїми коштами і отримувати економічну вигоду. Більш того, сума, яка підлягала стягненню, поступово зменшується через знецінення грошової одиниці. При цьому, закон не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Тому він як позикодавець має право на новий позов про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційної складової боргу за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду. Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає право Позикодавця на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, а також 3% річних від простроченої суми. Розрахунок 3% річних з 09.12.2016 року до 09.12.2019 року (за останні три роки), розраховується за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100 (де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, що у цифровому значенні є таким: 92200:365x3x1095:100 = 8 298 грн. 00 коп.). Згідно до норм і рекомендацій Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.97 року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1:100) х (ІІ 2:100) х (ІІ 3:100) х ...(II Z:100), де ІІ 1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІ2- індекс інфляції за другий місяць прострочення, ... II Z - індекс інфляції за останній місяць прострочення, що у цифровому значенні є таким: (100,9 х 1,011 х 1,010 х 1,018 х 1,009 х 1,013 х 1,016 х 1,002 х 0,999 х 1,020 х 1,012 х 1,009 х 1,010 х 1,015 х 1,009 х 1,011 х 1,008 х 1,000 х 1,000 х 0,993 х 1,000 х 1,019 х 1,017 х 1,014 х 1,008 х 1,010 х 1,005 х 1,009 х 1,010 х 1,007 х 0,995 х 0,994 х 0,997 х 1,007 х 1,007 = 1,313). Таким чином, індекс інфляції становить - (1,313), що в цифровому значенні є таким: (92 200 грн. х 1,313-92 200 грн. = 28 858 грн. 60 коп.). У зв`язку з тим, що відповідач не повернув йому кошти вчасно, звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 8 298 грн. 00 коп. - розмір 3% річних від суми позики та 28 858 грн. 60 коп. - проценти індексу інфляції, а також стягнення судового збору. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім цього, було роз`яснено, що позивач у п`ятиденний строк з дня вручення відзиву має право на подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (а.с.17-18, 20-22). Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Крім того, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином оголошенням на офіційному веб-порталі «Судової влади» (а.с.19). Від відповідача відзив на позов не надійшов. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суддя враховує наступне. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено судом, 14 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.4-6). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року по справі № 175/3861/13-ц було розірвано договір позики від 14.12.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та стягнуто солідарно з [PERSON] і [PERSON] на користь позивача суму заборгованості за Договором позики 14 грудня 2011 року у розмірі 92 200 грн. (а.с.7-8). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином не потребує повторного доведення факт прострочення виконання зобов`язання відповідачем за договором позики 14 грудня 2011 року у розмірі 92 200,00 грн. У відповідності із статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК). Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання, що виникли у відповідача на підставі судового рішення є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконував зазначені зобов`язання належним чином (а.с.9-11), внаслідок чого грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. Тому, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення позивачу суми заборгованості за договором позики в сумі 92 200,00 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, тобто з 09.12.2016 року до 09.12.2019 року, що передбачено ст.625 ЦК України. На підставі ч.2 ст.625 ЦК України, позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 8 298,00 грн. та проценти індексу інфляції в сумі 28 858,60 грн. за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, тобто з 09.12.2016 року до 09.12.2019 року, а всього - в сумі 37 156,60 грн. Також, суд звертає увагу на той факт, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2013 року по справі № 175/3861/13-ц постановлено, про стягнення суми боргу в розмірі 92 200,00 грн. за договором позики від 14.12.2011 року солідарно з [PERSON] та [PERSON] . Тобто, боржником за виконання простроченого грошового зобов`язання визначений не тільки відповідач по справі [PERSON] , а й [PERSON] . Тому суд вважає, що стягнення в повному обсязі інфляційних втрат і трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання тільки з [PERSON] є не пропорційним тягарем та не відповідає діючому законодавству. Тому, на підставі викладеного суддя вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3% річних та процентів індексу інфляції підлягають частковому задоволенню. Також, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., сплачений останнім при подачі позову (а.с.3).

Outcome: partial