Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - начальник Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Мотивував свої вимоги тим, що він відповідно до наказу «По особовому складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року за підписом начальника Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Тодочук В.Т. звільнений з посади провідного юрисконсульта з 04 червня 2013 року відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки», за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за невикористану відпустку в розмірі 33 к.д. Позивач зазначає, що дійсно ним була написана заява про надання відпустки і в подальшому він мав намір звільнитися за угодою сторін, про що він і зазначив у заяві, однак дати звільнення зазначено не було. Дізнавшись про своє звільнення він написав заяву про відміну п. 2 наказу «По особовому складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року(звільнення за угодою сторін), оскільки ним було прийнято рішення про відсутність бажання звільнятися. Також позивач зазначив, що ним було надано листок непрацездатності у період з 31.05.2013 року по 05.06.2013 року, тобто як зазначає позивач його звільнення відбулося у період відпустки під час хвороби. Вважає, що його звільнення відбулося незаконно, а тому просить суд ухвалити рішення, яким визнати наказ «По особовому складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року незаконним. Поновити його на посаді провідного юрисконсульта у Відокремленому підрозділі Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський з дати звільнення - 04 червня 2013 року. Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 червня 2013 року по день поновлення на посаді та стягнути моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1000 гривень, у зв'язку з тим, що такі дії відповідача призвели до здійснення ним додаткових зусиль для відновлення життєвих зв'язків та моральних страждань. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просила суд позов задовольнити повністю. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Пояснили, що звільнення позивача відбулося з дотриманням чинного законодавства і саме за угодою сторін на підставі заяви [PERSON] за згодою відповідача. Вимоги позивача, на їх думку є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню а вимога про стягнення моральної шкоди є недоведеною і такою, що не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами. Просили суд ухвалити рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору в судове засідання не з'явилася та не забезпечила явку свого представника, а тому суд з врахуванням думки представників сторін вважає за можливе ухвалити рішення у відсутність такої, визнаючи неявку останньої такою, що відбулася з неповажних причин. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів трудової книжки серії [NUMBER] заведеною (заповненої) 28 грудня 1981 року на ім'я [PERSON] вбачається, що власник такої 04 грудня 2001 року переведений на посаду провідного юрисконсульта Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця», про що здійснено запис за № 21. 13 травня 2013 року [PERSON] на ім'я начальника Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Тодочука В.Т. було подано заяву наступного змісту: «Прошу Вас надати мені щорічну відпустку з 14.05.2013 р. по 04.06.2013 р., а також прошу після закінчення відпустки звільнити мене з роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України». 14 травня 2013 року було видано наказ «По особовому складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року за підписом начальника Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Тодочук В.Т., відповідно до якого [PERSON] звільнений з посади провідного юрисконсульта з 04 червня 2013 року відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки», за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України з виплатою компенсації за невикористану відпустку в розмірі 33 к.д. 21 травня 2013 року [PERSON] на ім'я начальника Відокремленого підрозділу Вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Тодочука В.Т. було подано заяву було подано заяву у якій зазначено намір відкликати заяву про звільнення у зв'язку із зміною сімейних обставин та погіршенням стану здоров'я. Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року за № 504/96-ВР за бажанням працівника у разі його звільнення за угодою сторін йому має бути надано невикористану відпустку із звільненням в останній день відпустки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. Надаючи оцінку наказу про звільнення та ретельно його аналізуючи, суд вважає, що волевиявлення [PERSON] на звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням часу проведення такого звільнення(після закінчення відпустки), виявлення згоди на проведення звільнення у такий спосіб відповідачем виражене у виданні наказу «По особовому складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року із зазначенням підстав, а саме заява [PERSON], та у тому числі згода власника. Аналізуючи вищенаведені правові норми у сукупності з дослідженими доказами, суд дійшов категоричного висновку, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін в строк визначений сторонами спору. Вияв бажання [PERSON] анулювати таку домовленість у зв'язку із зміною сімейних обставин та відсутністю бажання звільнятися з роботи, після досягнення угоди з власником підприємства і в подальшому відмови такого на анулювати вказані домовленості не свідчить про незаконність звільнення позивача з підстав п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9, при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Суд вважає переконливо доведеним перед ним наявність обоюдної домовленості між сторонами спору про дату припинення трудового договору, тобто як позивач так і відповідач будучи сторонами трудових правовідносин визначили дату припинення таких після настання обставини, а саме закінчення відпустки [PERSON] Подання [PERSON] заяви про відкликання заяви про звільнення і подальша відмова власника підприємства у задоволенні такої не свідчить про незаконність дій останнього і жодним чином не порушує трудових прав [PERSON] Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року за № 9, анулювання домовленості між працівником і власником підприємства про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. В ході розгляду справи представники відповідача пояснили, що власник підприємства такої згоди не виражає. Факт наявності у позивача листка непрацездатності у період з 31.05.2013 року по 05.06.2013 року правового значення при вирішенні даного спору не має, оскільки звільнення [PERSON] відбулося не з ініціативи власника підприємства, а тому така обставина при наявних правовідносинах сторін спору не може слугувати доказом наявності факту порушення власником підприємства трудового права позивача. Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним і поновлення його на посаді, виходячи з доведеності належними та допустимими доказами факту законності такого звільнення, суд відповідно не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05 червня 2013 року по день поновлення на посаді [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду позивачем не надано будь-яких доказів, які б об'єктивно свідчили про те, що дії відповідача виражені у формі відмови анулювання домовленостей про звільнення, призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків та він змушений був здійснити будь-які додаткові зусилля для організації свого життя. Суд вважає, що ці обставини позивачем належно не доведені, а тому з врахуванням наявності факту відсутності порушень власником Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» трудових прав [PERSON] та його заяви про стягнення моральної шкоди, однак без надання доказів наявності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про неможливість задоволення позовних вимог останнього в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог повністю. Питання про судові витрати вирішити за правилами статті 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed