Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що у зв`язку із поганим самопочуттям його батька, [PERSON] , позивач в січні 2015 року переїхав до нього та його співмешканки жити й здійснювати догляд за ними. [INFO] помер його батько, [PERSON] . На його спадкове майно 06.09.2016 року за заявою [PERSON] відкрита спадкова справа за №509/2016 згідно заповіту, посвідченого на її ім`я від 19.01.1985 року за реєстровим номером 8 Тахтаулівською сільською Радою Полтавського району Полтавської області. Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову до нотаріальної контори не надходило. Оскільки [PERSON] довгий час прожила з ним, то батько вирішив, що після смерті право власності на будинок в якому вони проживали перейде до неї, але так свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв`язку із недооформленням документів. Після смерті батька, [PERSON] було морально й фізично важко й вона попросила на деякий час залишитись із нею на що позивач погодився, адже знайшов там співмешканку. [INFO] померла [PERSON] . На її спадкове майно відкрилась спадщина і він подав заяву про прийняття спадщини за законом, на що 18.09.2020 року відкрито спадкову справу № 405/2020. Але позивачу було відмовлено державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори, оскільки між ним та померлою не має доказів родинних стосунків. Інших спадкоємців немає. До складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою [ADDRESS] , який належав померлому батькові позивача [PERSON] спадкоємцем якого була [PERSON] , яка прийняла спадщину, але юридично не оформила свої спадкові права. Позивач зазначає, що вони з покійним батьком, а потім із [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, оскільки він є єдиним сином у батька, то мав моральний обов`язок піклуватись про нього, а потім і про його співмешканку. Факт спільного проживання однією сім`єю, догляд за спадкодавцем, ведення спільного господарства, те що були пов`язані спільним побутом, крім того, що у нього залишились правовстановлюючі документи на будинок, особисті документи померлих, свідоцтва про смерть, можуть підтвердити свідки: [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та після допиту свідків прохали завершити розгляд справи за їх відсутності. Від представника відповідача - Полтавської міської ради до суду поданий відзив на позовну заяву в якій представник відповідача заперечує проти задоволення позовної заяви посилаючись на те, що статтею 549 Цивільного кодексу Української PCP (дії, що свідчать про прийняття спадщини) визначено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пункту 9 листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753-0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» щодо встановлення факту прийняття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 1 січня 2004 року). Якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном. Пунктом 1 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Так як [PERSON] померла [INFO] , то до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, оскільки спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК (після 1 січня 2004 року) та враховуючи зазначене встановлення факту фактичного прийняття спадщини є неможливим, мова може йти лише про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно частиною 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Отже, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї на підставі статті 1264 Цивільного кодексу України, крім факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, бюджету, харчування, купівлі майна для спільного користування, участі в витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин. Які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Отже, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків. Позивачем не надано жодного належного доказу спільного проживання однією сім`єю з січня 2015 року разом з [PERSON] а саме, ведення зі спадкодавцем спільних витрат, бюджету, харчування, купівлі майна для спільного користування, участі в витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних та письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно пункту 3 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: видають свідоцтва про право на спадщину. Глава 7 Закону України «Про нотаріат» регулює видачу свідоцтва про право на спадщину. Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, регулює видачу свідоцтва про право на спадщину. Отже, законодавством України встановлений нотаріальний порядок прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Для прийняття спадщини у встановленому законом порядку необхідно усунути перешкоди для її прийняття, в даному випадку подати заяву до суду про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а потім звернутися до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, відсутні підстави для визнання права власності у судовому порядку у зазначеній справі на спадкове майно. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом встановлено, що у зв`язку із поганим самопочуттям свого батька- [PERSON] , позивач в січні 2015 року переїхав до нього та його співмешканки - [PERSON] , щоб спільно проживати та здійснювати догляд за ними. [INFO] помер батько позивача- [PERSON] . На його спадкове майно 06.09.2016 року за заявою [PERSON] була відкрита спадкова справа за №509/2016 згідно заповіту, посвідченого на її ім`я від 19.01.1985 року за реєстровим номером 8 Тахтаулівською сільською Радою Полтавського району Полтавської області. Інших заяв про прийняття спадщини чи відмову до нотаріальної контори не надходило. Оскільки [PERSON] довгий час прожила з ним, то батько вирішив, що після смерті право власності на будинок в якому вони проживали перейде до неї, але так свідоцтво про право на спадщину не видавалось, у зв`язку із недооформленням документів. Після смерті батька, [PERSON] було морально й фізично важко й вона попросила позивача на деякий час залишитись із нею на що позивач погодився, адже знайшов там співмешканку. [INFO] померла [PERSON] . На її спадкове майно відкрилась спадщина і він подав заяву про прийняття спадщини за законом, на що 18.09.2020 року відкрито спадкову справу № 405/2020. Але позивачу було відмовлено державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори, оскільки між ним та померлою не має доказів родинних стосунків. Інших спадкоємців не має. До складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними побудовами за адресою [ADDRESS] , який належав померлому батькові позивача [PERSON] спадкоємцем якого була [PERSON] , яка прийняла спадщину, але юридично не оформила свої спадкові права. Позивач з [PERSON] , а потім із [PERSON] з 2015 року та до смерті [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, оскільки він є єдиним сином у батька, то мав моральний обов`язок піклуватись про нього, а потім і про його співмешканку. Факт спільного проживання однією сім`єю, догляд за спадкодавцем, ведення спільного господарства, те що були пов`язані спільним побутом, крім того, що у нього залишились правовстановлюючі документи на будинок, особисті документи померлих, свідоцтва про смерть, підтвердили свідки: [PERSON] та [PERSON] . Так свідок [PERSON] показала, що вона має дачний будинок по сусідству з будинком померлих [PERSON] та [PERSON] і часто спілкувалась з ними. Пам`ятає, що в 2015 році позивач переїхав жити до них , щоб допомагати доглядати за господарством оскільки його батько [PERSON] став погано себе почувати. Після смерті батька позивач залишився проживати в будинку з [PERSON] та допомагати їй по господарству. Після смерті останньої позивач, через деякий час, також залишив будинок та навідується туди час від часу. Інших спадкоємців у померлих не має , зокрема в батька позивач був єдиним сином а у [PERSON] нікого на час її смерті не було бо вона особисто розповідала свідку, що всі її рідні померли. Свідок [PERSON] показав, що тривалий час працював з позивачем на одному підприємстві та товаришував і йому відомо, що позивач протягом 2015- 2020 років проживав в батьківському будинку в с.Жуки, Полтавського району та допомагав батькові та батьковій дружині по господарству до їх смерті. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене суд вважає доведеним факт фактичного прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] шляхом спільного проживання та ведення господарства. Відповідно до ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщина і не припинилися в наслідок його смерті. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до п.4.14 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання право встановлювальних документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved