Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача вважати його таким, що він перебуває на квартирному обліку не з 3 березня 1995 року, а з часу його зарахування на відповідний облік за місцем його попередньої служби у військовій частині\~ [NUMBER] (смт. Озерне Житомирської області ) - з 20 квітня 1992 року. В судовому засіданні представник позивача вимоги\~ позову підтримав в повному обсязі, вважаючи що його зарахування на квартирний облік лише з березня 1995 року порушує його житлові права. Він стверджував, що про наявність порушення його прав йому стало відомо після отримання листа в/частині А-0820 № 768 від 4.10.2016 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Представники в/частини [NUMBER] та ККЕУ МО України заперечували проти задоволення позову, наполягаючи на тому, що у відповідності до п.2 наказу Міністра оборони України № 20 від 3.02.1995 року «Про внесення змін та доповнень до положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України», зарахування військовослужбовця на квартирний облік за новим місцем, у разі його переміщення по службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону, повинне було здійснюватися не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом, тобто позивач вірно зарахований на квартирний облік з березня 1995 року. Вони також наполягали на пропуску позивачем строків позовної давності на звернення до суду з зазначеним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. У відповідності до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положення ч.3 ст.22 і ч.1 ст.58 Конституції України передбачають, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. \~ \~ \~ \~Згідно п.п.16, 17 і п.18 наказу Міністра оборони України № 220 від 23 грудня 1992 року «Про порядок забезпечення житловою площею в Збройних Силах України», яким був скасований попередній наказ Міністра оборони СРСР № 225 від 1975 року, житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на квартирному обліку. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно черги, яка встановлюється Житловим Кодексом (ЖК) України. Черговість надання\~ житла визначається по часу прийняття на облік. Військовослужбовцям, які перебувають\~ на квартирному обліку, житлові приміщення надаються в порядку загальної черги. Положення ст.43 ЖК України зазначають, що громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються в порядку черговості, черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік У відповідності до положень п.2 наказу Міністра оборони України № 20 від 3.02.1995 року «Про внесення змін та доповнень до положення про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах\~ України» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1995 року, та набрав чинності 3.03.1995 року), зарахування військовослужбовців на квартирний облік за новим місцем служби, у разі його переміщення, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону, повинне здійснюватися не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом. Порядок забезпечення військовослужбовців житлом також встановлений Законом України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», Житловим Кодексом України, постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» № 1081 від 3 серпня 2006 року, Інструкцією «Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями» (наказ Міністра оборони України № 577 від 6.10.2006 року). З системного аналізу вищезазначених законодавчих документів вбачається, що вони передбачають збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку при переміщенні військовослужбовця з одного гарнізону до іншого. При цьому, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством. У відповідності до послужного списку наданого Васильківським об`єднаним військовим комісаріатом № 3241 від 15.12.2016 року, позивач проходив військову службу з 1 серпня 1975 року до 29 листопада 2006 року зі звільненням з військової частині [NUMBER] (м. Васильків).. Обставини перебування позивача на квартирному обліку в/частини [NUMBER] , саме з 20 квітня 1992 року підтверджується витягом з протоколу № 16 засідання житлової комісії в/частини [NUMBER] (смт. Озерне Житомирської області). Як вбачається з довідки Київського квартирно-експлуатаційного управління № 290 від 7.12.2007 року надану на ім`я позивача [PERSON] , останній перебував на квартирному обліку в/частині А-1880 з 3 березня 1995 року. У відповідності до житлової документації в/частини [NUMBER] , позивач за час проходження військової служби та перебування на квартирному обліку відповідача з 3.03.1995 року житлом не забезпечувався. Крім того, згідно з витягу з протоколу № 3 від 20 лютого 2017 року засідання житлової комісії в/частині [NUMBER] ,\~ підтверджено залишення позивача на квартирному обліку не з 25.04.1992 року, а, саме, з 3 березня 1995 року. Таким чином, суд приходить до висновку про неправомірність дії відповідачів в частині застосування стосовно позивача обмежень у вигляді його постановки на квартирний облік з моменту набуття чинності Наказу МО України № 20 від 3.02.1995 року, оскільки зазначені обмеження фактично звужують та обмежують реалізацію позивачем права на отримання житла, що відповідно до положень ст.22 Конституції України є неприйнятним.\~ Наслідком таких дій є суттєве зменшення часу\~ перебування позивача на квартирному обліку (в даному випадку цей строк зменшено на 5 років) та відповідно збільшення фактичного строку очікування отримання ним житла. Крім того, оскаржувані дії відповідачів призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу в одному місці та військовослужбовців, які внаслідок переміщення по службі вимушені переїжджати до іншого місця служби, втрачаючи при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби. Разом з тим, відмовляючи в задоволені позову, суд виходить з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду з зазначеним позовом. Так, у відповідності до положень ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) та ст.256 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки. За положеннями ст.ст.75 і 76 ЦК України (в редакції 1963 року), ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а ч.3 ст.267 ЦК України лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до положень ч.1 ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) та ч.4 ст.267 ЦК України, закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови від позову. Таким чином, спірні правовідносини між сторонами виникли у 1995 році, а тому, суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду з зазначеним позовом, загальний строк якої складає 12 років. Суд критично ставиться до стверджень заявника про встановлення ним часу порушення його прав лише у 2016-2017 роках, оскільки зазначені обставині спростовуються матеріалами справи, а саме, що він був звільнений з військової служби у листопаді 2006 році та у 2007 році отримав відповідну довідку експлуатаційної частині про його перебування на житловому обліку саме з 1995 року, при цьому, останнім не надано жодних доказів поважності причин несвоєчасності встановлення зазначених обставин. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed