Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про повернення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 230627,95 грн. та судові витрати посилаючись на те, що на протязі червня - серпня 2012 року позивачем було надано відповідачу кошти для придбання на прилюдних торгах та реєстрації нежилого приміщення (підвальне приміщення) за адресою [ADDRESS]. Зазначені кошти були надані для спільного набуття права власності на нерухоме майно, однак [PERSON] обманним шляхом набула право власності на нього одноосібно. На його неодноразові звернення щодо повернення грошових коштів відповідач не реагує, кошти не повертає. Вважаючи, що кошти, отримані відповідачем, є майном, набутим без достатньої правової підстави, просить на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на свою користь 230627,95 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в поданій заяві проти позову заперечила та просила відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до поданих суду платіжного доручення № 3 від 26.07.2012 року позивачем було переховано на рахунок відповідача 18000 грн., платіжного доручення № 4 від 30.07.2012 року позивачем було перераховано на рахунок відповідача 184000 грн., платіжного доручення № 1 від 08.08.2012 року позивачем перераховано на рахунок відповідача 1000 Євро, платіжного доручення № 1 від 10.01.2013 року позивачем перераховано на рахунок відповідача 215 Євро. В подальшому, за рахунок отриманих коштів, як стверджує позивач, [PERSON] за результатами прилюдних торгів придбала нерухоме приміщення за адресою [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом від 31.07.2012 року відповідно до якого [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з нежилого приміщення/підвальні приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], прим. ІІ-VІІ. В підтвердження оплати [PERSON] за нерухоме приміщення позивачем надані платіжні доручення № 35733835 від 30.07.2012 року та № 35735200 від 30.07.2012 року відповідно до яких відповідачем перераховано кошти ПП «СП Юстиція» в сумі 21548,87 грн. та МВ ДВС Мукачівського МРУЮ у Закарпатській області в сумі 140000,00 грн. У зв'язку з тим, що [PERSON] відмовилася повертати кошти чи передати придбане нерухоме майно позивачу, останній надіслав відповідачу вимогу про повернення боргу в сумі 229431,30 грн. Розмір безпідставно набутих коштів відповідачем в сумі 230627,95 грн. позивач обґрунтовує наступним: 9000 грн. для оплати реєстраційного внеску; 18000 грн. перерахунок частини вартості приміщення відповідно до платіжного доручення № 3 від 26.07.2012 року; 184000 грн. перерахунок частини вартості приміщення відповідно до платіжного доручення № 4 від 30.07.2012 року; 4000 грн. оплата за реєстрацію прав власності та послуги нотаріуса; 1215 Євро (13127,95 грн.) перерахунок на картковий рахунок відповідно до платіжних доручень № 1 від 08.08.2012 року та № 1 від 10.01.2013 року; 2500 грн. витрати на реєстрацію прав власності. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на ст. 1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Розглядаючи цивільний спір суд враховує наступне. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. В свою чергу позивач вказує про відсутність правової підстави для набуття та збереження відповідачем нерухомого майна, у зв'язку з тим, що в цьому випадку має місце помилка, обман, випадковість підстав набуття та збереження майна, що не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, встановлених ст. 11 ЦК України. В той же час, позивач вказує, що між сторонами все-таки існувала домовленість про спільне набуття права власності на нерухоме приміщення за адресою [ADDRESS], а також у своїй вимозі про повернення боргу, адресованій відповідачу, посилається на ст. 530 ЦК України щодо строку виконання зобов'язання. Слід зазначити, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Таким чином у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. В свою чергу позивачем також не надано належних та допустимих доказів та не доведено в судовому засіданні факт набуття відповідачем грошових коштів позивача в заявленому розмірі 230627,95 грн. Жодних доказів щодо передачі відповідачу грошових коштів в розмірі 9000 грн. для оплати реєстраційного внеску, 4000 грн. як оплату за реєстрацію прав власності та послуги нотаріуса та 2500 грн. як витрати на реєстрацію прав власності суду не надано. Також в судовому засіданні представником позивача не доведено та судом не встановлено, у зв'язку з чим та з якою метою грошові кошти надавалися відповідачу відповідно до платіжних доручень. Також не встановлено, що саме ці кошти використовувалися відповідачем для придбання нерухомого майна. Крім того, постанову про закриття кримінального провадження від 21.09.2013 року у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, на яку вказує представник позивача як на доказ в підтвердження позовних вимог та підтвердження факту набуття відповідачем безпідставно набутих коштів суд оцінює критично, оскільки пояснення [PERSON], відображені в постанові не несуть для суду преюдиціального характеру. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів тощо. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. При цьому, суд за діючим законодавством позбавлений права самостійно витребувати докази та визначатися за сторін з доказами, які мають значення для розгляду справи. При судовому розгляді справи діє принцип змагальності сторін, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в задоволенні позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 230627,95 грн. слід відмовити.

Outcome: dismissed