Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідачі з 2013 року не проживають у квартирі, залишаються зареєстрованими у належному йому житловому будинку, але всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несе виключно він, зокрема, оплачує комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб. Реєстрація вказаних осіб та не проживання останніх на протязі більше семи років в належному йому житловому будинку, порушують його права як власника будинку. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України є такими, що повідомлені про судове засідання належним чином, шляхом опублікування оголошення про виклик до суду. Тому суд вважає за можливе справу слухати у їх відсутності. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ніжинської міської ради в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про проведення судового засідання без участі їх представника, просять прийняти рішення згідно чинного законодавства, враховуючи найкращі інтереси дитини. За таких обставин, враховуючи сповіщення відповідачів про розгляд справи в суді, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті суду, відсутність їх заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, положення ст.279 ЦПК України щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, положення ст.281 ЦПК України щодо заочного розгляду справи за правилами загального чи спрощеного позовного провадження, - наявні підстави в порядку ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.5 ЦПК у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тобто спосіб захисту порушеного права повинен відповідати суті порушеного права та не суперечити закону. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Звертаючись до суду, [PERSON] на підставі ст.ст.319, 321, 391, 405 ЦКУ, зокрема, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Факт звернення [PERSON] до суду із позовом вказує на те, що останній, як власник квартири, звернувся до суду з метою захисту свого права, у зв`язку із здійсненням відповідачами перешкод в користуванні житлом. Помилкове зазначення позивачем норми права, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, у даному випадку, не може бути підставою для відмови в позові. Суд повинен правильно встановити всі обставини та застосувати ту норму, яка регулює спірні правовідносини. Така правова позиція викладена і у Постанові ВС від 11 червня 2020 року у справі № 752/25588/17,провадження № 61-5420св19є. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Разом із тим, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть із ним спільне господарство. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до фотокопії договору дарування житлового будинку і земельної ділянки від 17.05.1989 року [PERSON] належить домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] . (а.с.9-10) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства факту проживання зареєстрованих ociб від 24.11.2016, у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , фактично за цією адресою проживає [PERSON] . Акт складенийначальником відділу роботи з ОСН та ВПО, головним спеціалістом сектора з питань кадрової політики; та спеціаліста I категорії сектору звернень, в присутності свідків та представника домогосподарства. (а.с.11) Відповідно до акту про фактичне проживання зареєстрованих осіб від 07.10.2020, що у будинку [ADDRESS] з 2013 року не проживають, хоча зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Факт не проживання відповідачів підтверджували сусіди, підписи яких засвідчені начальником відділу з благоустрою виконкому міської ради. (а.с.12) Згідно Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 31.01.2013 шлюб, зареєстрований 01 листопада 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції у Чернігівській області актовий запис № 440 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.13-14) Суд установив, що відповідачка [PERSON] та доньки останньої [PERSON] та [PERSON] проживали у спірному житловому приміщенні в якості членів сім`ї власника (колишня дружина позивача та дочки колишньої дружини) і набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. В той же час, відповідачка та доньки останньої у спірній квартирі з 2013 року не проживають, власних речей у спірній квартирі не мають, спільним побутом із позивачами не пов`язані та відповідачка разом зі своїми доньками добровільно відмовилася від використання спірної квартири, але відповідачка та її доньки, мають реєстрацію у спірній квартирі, чим покладають на позивача додатковий тягар зі сплати комунальних послуг, оскільки їх розрахунок здійснюється виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, але договір між відповідачкою та позивачем щодо порядку користування спірною квартирою не укладався. При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч.ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов`язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Ця норма дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного, сімейного та житлового законодавства дає підстави вважати, що дитина не може втратити права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власниками квартири, в якій залишаються зареєстрованими колишня дружина з її дочки, одна з яких є неповнолітньою - відповідачі по справі, чим позбавляють власника даного будинку права вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю. Після встановлення зазначених обставин, а також беручи до уваги, що неповнолітня [PERSON] не є дочкою [PERSON] , з яким [PERSON] розірвала шлюб, суд приходить до висновку, що право [PERSON] та її дочок [PERSON] та [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України, що відповідає аналогічним висновкам, зробленим як Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, так і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, 24 квітня 2019 року у справі № 216/1036/17, провадження № 61-35976св18. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу входять до витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При зверненні до суду позивачем сплачено судовій збір в розмірі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією, який підлягає стягненню з відповідачів. Позивач також просить стягнути судові витрати в розмірі 5 000 грн., пов`язані з наданням правничої допомоги, на підтвердження суми понесених судових витрат надано до суду договір про надання правничої допомоги від 20.09.2020, квитанція до прибуткового касового ордера №7 від 20.09.2020 на суму 5 000 грн. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу на суму 5 000 грн.

Outcome: approved