Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, в обґрунтування я кого зазначив, що 14.12.2006 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11095178000, який на думку позивача було укладено з порушенням та недотриманням законодавства з причин чого даний договір є недійсним. Позивач вказує, що його не було ознайомлено з сукупною вартістю кредиту, відсутня дата видачі кредиту. Посилаючись на вказані обставини, на положення Цивільного Кодексу України, Господарського Кодексу України, просив його позов задовольнити. Сторони в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причини своєї неявки суду не повідомили. Представник відповідача надала письмові заперечення до позову, які долучені до матеріалів справи. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення статті 157 ЦПК України щодо строків розгляду цивільних справ, положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, стосовно розумних строків розгляду судових справ, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом достовірно встановлено, що 14 грудня 2006 року між ПАТ\~\~«УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11095178000, згідно якого підписанням Кредитного договору позивач засвідчує, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе, а також що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Даний Договір був власноруч підписаний позивачем, дана обставина [PERSON] визнається та не оспорюється, що свідчить про те, що він погодився з усіма його умовами. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Тобто з моменту підписання даного договору сторонами. Відповідно до п. 1.2.1. договору про надання споживчого кредиту № 11095178000 від 14.12.2006 року, надання кредиту (грошових коштів) здійснюється на підставі заяви позичальника у наступний термін: 14.12.2006 року. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заперечує щодо отримання їм кредитних коштів, а тому зясування обставин щодо фактичної дати отримання кредитних коштів має значення лише стосовно нарахування процентів за користування кредитними коштами, що не є предметом розгляду даної справи і не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Стосовно посилань заявника про недотримання банком постанови правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 N 168, то останні судом до уваги не приймаються, оскільки даний нормативно правовий документ було прийнято після укладання сторонами оспорюваного договору і на час укладання договору відповідачем було надано позивачу весь обсяг інформації визначеної законодавством. Що діяло на той час. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком ВСУ викладеним у Постанові ВСУ від 11.07.2012 року № 6-63 цс12. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що з підписанням Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди по всім істотним умовам, встановленим діючим законодавством України для цього виду правочину: сума кредиту, відсоткова ставка, сума комісії, термін надання та повернення кредитних коштів, графік платежів, права та обов'язки сторін та інші умови, а також Банком були надані, а позивачем отримані кредитні кошти. Тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність Договору вимогам законодавства. Відповідно до вимог діючого процесуального законодавства, враховуючи положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України про те, що сторони у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed