Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що працював у період з 04.07.1974 року по 04.07.1979 року горновим доменної печі у Криворізькому Металургійному заводі ім. Леніна, з 17.07.1979 року по 01.01.1987 року підземним гірничим робітником, підземним бурильником шпурів, підземним вибуховиком у шахті «Комунар» ВО «Кривбасруда» з 01.01.1987 року по 02.12.1997 року - підземним вибуховиком, підземним гірничим робітником очисного забою у шахті «Гігант» ВО «Кривбасруда», з 02.12.1997 року по 17.02.2003 року - підземним гірничим робітником очисного збою, підземним роздатником вибухових матеріалів, підземним машиністом електровоза у шахті «Родіна» ДП «Кривбасзалізрудком». Внаслідок роботи у шкідливих умовах праці у нього було виявлено професійне захворювання - пиловий бронхіт першого-другого ступеня, емфізема легень першго - другого ступеня, ДН другого ступеня. Довідкою МСЕК №00018518 від 17.02.2003 року йому встановлено первинно 25% втрати професійної працездатності на безстроковий строк. По факту даного професійного захворювання комісією було складено Акт розслідування професійного захворювання від 27.12.2002 року. Причиною професійного захворювання став тривалий стаж роботи, тобто 28 років та 5 місяців в умовах впливу несприятливого виробничого фактора: запиленість повітря і несприятливий мікроклімат. Винними за невиконання норм та правил з охорони праці, гігієнічних регламентів і нормативів, зазначено адміністрацію Криворізького металургійного заводу, шахти «Комунар», «Гігант», «Родіна» за порушення закону про охорону правці. В результаті отримання професійного захворювання у нього постійно біль у грудній клітці, хронічний кашель, задишка, часте дихання, запаморочення і головні болі через брак кисню, тобто він вимушений постійно лікуватися та мати ліки, що позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя. Тому, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 104325,00,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, набутим під час виконання трудових обов`язків, без утримання податків та зборів. Ухвалою від 15.08.2019 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Представник відповідача Криворізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Желєзняк В.В. подав до суду відзив, згідно якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що Законом України від 23.02.2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20.03.2007 року, до Закону від 23.09.1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Законом України від 28.12 2014 року №77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці») Закон № 1105-ХІV було викладено у новій редакції, який набрав чинності 01.01.2015 року. Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-XIV від 28.12.2014 року № 77-VIII, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Закріплений у ст. 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно - правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно правового акта. Зазначені положення ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-ХІV у редакції Закону України від 28.12. 2014 року № 77-VІІІ, а саме, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК У країни та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту ч. 1 ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Вважає, що законодавством припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно під дати настання страхового випадку. До того ж, відповідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується винною особою, а актом Н-1 винним визнано підприємство. За таких обставин, вважає відсутні підстави для покладення на відділення Фонду обов`язку здійснювати таку виплату. Суд, дослідивши письмові докази цивільної справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працював на Криворізькому Металургійному заводі ім. Леніна», шахті «Комунар» ВО «Кривбасруда», шахті «Гігант» ВО «Кривбасруда» та шахті «Родіна» ДП «Кривбасзалузрудком», що підтверджено трудовою книжкою від 04.05.1972 року (а.с. 12-14). Актом №19/2002 розслідування професійного захворювання від 27.12.2002 року встановлено, що професійне захворювання виникло за наступних обставинах. [PERSON] працював 28 років 5 місяців працював у шкідливих умовах праці: на Криворізькому металургійному підприємстві горновим доменної печі 3 роки (04.07.1974 р. - 04.07.1979 р.); на шахтах «Комунар» та «Гігант» колишнього рудоуправління ім. Дзержинського підземним гірником 5 місяців (17.07.1979 р. - 14.12.1979 р.), бурильником шпурів 7 років (14.12.1979 р. - 09.12.1986 р.), веривніком 3 роки 9 місяців (09.12.1986 р. - 01.09.1990 р.), гірником очисного забою 7 років 3 місяці (01.09.1990 р. - 02.12.1997 р.), усього 18 років 5 місяців; на шахті «Родіна» (02.12.1997 - по теперішній час) підземним гірником очисного забою 3 роки 9 місяців, раздавльником вибухових матеріалів 2 місяці, з 28.11.2001 року по теперішній час підземним машиністом електровозу усього 5 років (а.с. 10-11). Відповідно до довідки Профпатологічної МСЕК від 17.02.2003 року [PERSON] встановлено первинно 25% втрати професійної працездатності з 10.02.2003 року безстроково (а.с. 9). Статтею ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV. Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Частинами 1, 3 ст. 28 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час встановлення [PERSON] висновком МСЕК від 17.02.2003 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз. 4 ст. 1, пп. «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-ХІV у зазначеній редакції завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону № 1105-XIV визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року. Відповідно до ч. 8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Тому, суд до спірних правовідносин застосовує Закон № 1105-XIV у редакції, чинній на час заподіяння [PERSON] моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача, тобто на Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Слідує відмітити щодо саме така правова позиції Верховного Суду, висловлена в постанові від 23.01.2019 року за результатами розгляду справи №210/2104/16-ц, провадження №14-597цс18. Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Частиною 3 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом. Свої моральні страждання, пов`язані з ушкодженням здоров`я позивач [PERSON] оцінює в розмірі 104352,00 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазнав ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, у зв`язку з чим отримав 25% втрати професійної працездатності безстроково. В наслідок чого, судом встановлено, що позивачу необхідно звертатись до медичних закладів через стан здоров`я, проходити постійно лікування, забезпечувати себе лікувальними засобами. Отже, судом встановлено факт заподіяння моральної шкоди [PERSON] у зв`язку з отримання професійного захворювання, а тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров`я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв`язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання. При цьому, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому, суд вважає, що сума компенсації від відповідача спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 45000,00 гривень. Щодо вимоги про стягнення 104325,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд, стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: partial