Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання Державного акту на право приватної власності недійсним. В обґрунтування позову посилався на те, що Державним актом на право приватної власності на землю від 12.02.1998 року, що належить [PERSON], порушено право позивача у користуванні земельною ділянкою, яка надана підприємству Микільською сільською радою на підставі договору оренди землі від 01.06.2009 року за №040254600078. Згідно з договором земельна ділянка передана в оренду для експлуатації опор лінії електропередач 10кВ, які знаходяться на балансі ТОВ «Будівельна компанія «Комбінат виробничих підприємств». Зазначив, що площа земельної ділянки, якою фактично користується відповідач, складає 800 кв.м., а площа земельної ділянки, що зазначена в Державному акті на право приватної власності на землю від 12 лютого 1998 року IV-ПЛ №037648, становить 0,85 га та складається з двох земельних ділянок - 0,70 га та 0,15 га. Відповідно до Державного акту на землю були внесені зміни у межах і розмірах земельної ділянки, відповідно до яких 24.10.2018 року за договором купівлі-продажу [PERSON] купила жилий будинок та приватизовану земельну ділянку площею 0,15 га. Відповідно до положень Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року №43, для того, щоб внести зміни у Державний акт на землю, слід його визнати недійсним. Просив визнати Державний акт на право приватної власності на землю від 12 лютого 1998 року IV-ПЛ №037648 у розмірі 0,85 га, який складається з двох земельних ділянок - 0,70 га та 0,15 га, недійсним. Представник співвідповідача [PERSON] надала до суду письмовий відзив, у якому проти позову заперечувала. Зазначала, що залучення [PERSON] та Микільської сільської ради відповідачами у справі є безпідставним, оскільки останні є неналежними відповідачами; відсутність у позивача права на звернення до суду в звязку з закінченням строків позовної давності. Посилалася на те, що згідно з договором оренди землі від 01.06.2009 року, неможливо зробити висновок, що орендована позивачем земельна ділянка і земельна ділянка, яка належить на праві власності [PERSON] відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю ІV-ПЛ №037648, виданого 12.02.1998 р., є одним і тим самими обєктом. Відповідно до п. 2 договору від 01.06.2009 року, обєктом оренди є землі промисловості, а рішенням виконкому Микільської сільської ради від 21 жовтня 1997 року № 106 [PERSON] передано у власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Зазначене свідчить, що вищевказані земельні ділянки мають зовсім різні цільові призначення. Позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу, що вказує на місце розташування земельної ділянки, переданої йому в користування. Посилання позивача на Інструкцію від 04.05.1999 року №43 є необґрунтованими, оскільки на момент отримання [PERSON] Державного акту від 12.02.1998 року, ще не була прийнята, та на сьогодні втратила чинність відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 року №404. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, що аналогічні тим, які викладені в позові. Окрім того, зазначив, що Державний акт на право приватної власності на землю від 12 лютого 1998 року IV-ПЛ №037648 порушує права позивача, оскільки земельна ділянка надана для користування відповідачу в розмірі 800 кв.м. Просив визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю в частині 0,15 га, які вже продані, оскільки виник спір в користуванні електромережею; залучати співвідповідачем [PERSON] Представник співвідповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов. Представник співвідповідача - Терешківської сільської ради Полтавського району в судове засідання не зявився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням виконкому Микільської сільської ради від 21 жовтня 1997 року № 106 [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,85 га, що розташована в с.Зінці (а.с.99-100). На підставі зазначеного рішення [PERSON] 12.02.1998 року виданий Держаний акт на право власності на земельну ділянку IV-ПЛ №037648, відповідно до якого земельна ділянка площею 0,85 га складається з двох земельних ділянок - 0,70 га та 0,15 га. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та ведення особистого підсобного господарства (а.с.40). Згідно з рішенням виконавчого комітету Полтавської районної ради народних депутатів №270 від 28.07.1988 року, дозволено громадянам будівництво житлових будинків та господарських будівель відповідно до додатку №1 в т.ч. [PERSON] (а.с.101-103). Відповідно до договору купівлі-продажу від 24.10.2000 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила жилий будинок з надвірними побудовами та приватизовану земельну ділянку розміром 0,15 га, переданої для обслуговування жилого будинку, господарських будівель, споруд, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в с.Зінці Полтавського району та області, по вул.Гагаріна, №1, та складається в цілому з: житлового будинку А-1, жилою площею 36,70 кв.м., літньої кухні В, гаража Г, погріба Д, сараїв Е, З, вбиральні Ж, огорожі №1-2, колодязя №3, колодязя №4 (а.с.46). Згідно з договором оренди землі від 01.06.2009 року Микільська сільська рада в особі голови [PERSON] надала ВАТ «Комбінат виробничих підприємств» в строкове платне користування земельні ділянки для земель промисловості, які знаходяться в с.Зінці на території Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Відповідно до договору в оренду передаються земельні ділянки загальною площею 0,0166 га, у тому числі землі промисловості 0,0166 га.; на земельній ділянці розміщені обєкти нерухомого майна - опори лінії електропередач 10 кВ. (а.с.22-24). Інститутом землеустрою у 1997 році виготовлено технічний звіт про встановлення в натурі меж земельної ділянки, переданої у приватну власність [PERSON] на території Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Згідно планів земельної ділянки, будь-які обмеження відсутні, лінія передач не значиться (а.с.42-45). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до частини другої, третьої ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позивачем не\~надано належних,\~допустимих та\~достовірних доказів\~на підтвердження\~тієї обставини,\~ що\~ спірний акт на земельну ділянку будь-яким чином порушує права позивача. Зокрема, позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] передана у власність земельна ділянка (чи її частина), що вже перебувала у користуванні позивача. Наданий суду договір оренди землі від 01.06.2009 року не є достатнім доказом цієї обставини; окрім того, він укладений значно пізніше, ніж спірний акт. Також позивачем не спростовані твердження відповідача про те, що вищевказані земельні ділянки мають різні цільові призначення, тому не можуть накладатися одна на одну. Посилання позивача на положення Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року №43 є безпідставними, оскільки положення інструкції не регулює порядок внесення змін до правовстановлюючого документа. Окрім того, на момент отримання [PERSON] Державного акта на право приватної власності на землю 12.02.1998 року, ця інструкція ще не була прийнята, а на сьогодні втратила чинність згідно Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013 р. №404 (а.с.51-53). За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed