Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просив розірвати шлюб з відповідачем, укладений та зареєстрований 09.03.2017 року виконавчим комітетом Бурівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, актовий запис № 02. Позовна заява мотивована тим, що між сторонами почали виникати конфлікти через несумісність характерів. На даний час сторони сімейних стосунків не підтримують, проживають окремо. За таких обставин подальше подружнє життя стало неможливим, відновлювати стосунки позивач не збирається. Зазначені обставини стали причиною звернення позивача з позовом до суду. Ухвалою судді від 13 січня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с.11-12). Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити(а.с.16). Відповідач в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову. Вказала, що незгода на розірвання шлюбу - це своєрідна помста її позивачу. Спір між ними наявний щодо місця проживання, оскільки вона зареєстрована у с. Бурівка. Підтвердила, що з квітня 2020 року не підтримує з позивачем сімейних стосунків, разом не проживають, спільних дітей не мають. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 09.03.2017 року зареєстрований виконавчим комітетом Бурівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області, актовий запис № 02 що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони дітей не мають. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, сторони тривалий час (один рік) проживають окремо, формальне збереження шлюбу порушує право на повагу до приватного життя. Проти примирення позивач категорично заперечує. На підставі викладеного та

Outcome: approved