Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 07.04.1984 року сторони зареєстрували шлюб. Спільних неповнолітніх дітей у сторін немає. Станом на теперішній час проживання однією сімєю між сторонами фактично припинено, подальше сумісне життя з відповідачем неможливе. Як причину розпаду сім'ї позивач вказує на той факт, що у сторін різні погляди на подружнє життя та сім'ю. Позивач у судовому засіданні участі не приймав, однак приймав участь його представник, який позовні вимоги підтримав та наполягав на розірванні шлюбу. Також, позивачем була надана заява в якій він наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач приймала участь у судовому засіданні та заперечувала проти розірвання шлюбу. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.04.1984 року між сторонами укладено шлюб, про що Відділом державної РАЦС Одеського міського управління юстиції зроблено актовий запис за №269, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ЖД №276176. Спільних неповнолітніх дітей у сторін немає. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що суди повинні при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, вживати заходів що до примирення подружжя (ч. 1 ст. 111 СК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя (ч. 5 ст. 191 ЦПК України), особливо за наявності неповнолітніх дітей. Так, суд вважає, що немає підстав для відкладення розгляду справи для примирення подружжя, оскільки судове засідання вже відкладалося, а позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує проти надання строку для примирення. Крім цього, у сторін немає спільних неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й дружини та збереження шлюбу суперечать інтересам одного з них. Суд задовольняє позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України) та не може будуватися на примушуванні сторони до навіть формального знаходження в зареєстрованому шлюбі, а тим більш в подружніх відносинах. Згідно зі ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Сторони вирішили після розірвання шлюбу прізвища залишити без змін. Витрати по оплаті держмита при оформленні реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС суд вважає за необхідне покласти на позивача.

Outcome: approved