Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання права особистої приватної власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони з 09.09.2011 року по 08.04.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON]. В період шлюбу, а саме 28.12.2011 року позивач придбав майно, яке складається з ? частини житлового будинку [ADDRESS]. Вказану частину будинку позивач купив на кошти яки йому позичила [PERSON] в сумі 40000 доларів США, частину з яких він витратив на придбання вказаної частини будинку, а іншу частину на ремонт вказаного будинку. Оскільки відповідачка не визнає вказані обставини, позивач просить суд визнати вказану ? частину будинку його особистою приватною власністю. Крім того під час розгляду справи представником позивача доповнено позовні вимоги, а саме він також просив суд визнати за позивачем право власності на ? частину земельної ділянки, на якій знаходиться спірний будинок. Відповідачка позов не визнала, звернулася до суду з зустрічним позовом до позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Вона послалась на те, що дійсно сторони з 09.09.2011 року по 08.04.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON]. В період шлюбу сторони за сумісні кошти придбали майно, яке складається з ? частини житлового будинку [ADDRESS]. Тому відповідачка просить суд визнати вказану ? частину будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на ? частину вказаного будинку як за одним з подружжя. Третя особа [PERSON] звернулася до суду з самостійними вимогами до позивача та відповідачки про стягнення боргу за договором позики. Вона послалась на те, що 27.12.2011 року позивач позичив у неї 40000 доларів США строком до 15.06.2014 року, про що між нею та позивачем було укладено відповідний договір. Позивач своєчасно борг не повернув. Оскільки вказані кошти позивач позичав у неї в інтересах своєї сім'ї, а саме для придбання будинку та ремонту в ньому, вона просить суд стягнути вказані кошти з позивача та відповідачки в рівних частках. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав, наполягав на його задоволенні, зустрічний позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, самостійні вимоги третьої особи визнав, не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідачки первісний позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримав, наполягав на його задоволенні, самостійні вимоги третьої особи не визнав просив в їх задоволенні відмовити. Третя особа в судове засідання не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні самостійних вимог наполягала. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити, а самостійні вимоги третьої особи задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, та сторонами не заперечуються наступні факти. Сторони з 09.09.2011 року по 08.04.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON]. В період шлюбу, а саме 28.12.2011 року на ім'я позивача у дядька відповідачки [PERSON] за договором купівлі-продажу було придбано ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Решта ? частина вказаного будинку матір'ю відповідачки [PERSON] 17.12.2011 року була подарована в рівних частках позивачу та відповідачці. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання за позивачем права особистої приватної власності на ? частину спірного будинку, яка була придбана 28.12.2011 року у дядька відповідачки [PERSON], позивач послався на договір позики, згідно якого він позичив у своєї сестри [PERSON] 40000 доларів США на придбання спірного будинку. Крім того в підтвердження укладення договору позики та отримання грошей від [PERSON] позивач надав суду відомості з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про те що вказані гроші були перераховані [PERSON] на картковий рахунок позивача та він отримав ці кошти в банку за день до укладення договору купівлі-продажу спірної частини будинку, а саме 27.12.2011 року. Відповідачка та представник відповідачки не змогли спростувати вказані обставини, а їх доводи про те що вказаний договір займу сфальсифікований нічим не підтверджено. Відповідачка в обґрунтування своїх позовних вимог, про визнання спірної частини будинку спільною сумісною власністю подружжя позивача та відповідачки, послалася на той факт що вона має високо оплачувану роботу та могла собі позволити придбати вказану частину будинку, в підтвердження чого надала суду довідки про її дохід. Крім того вона послалася на дві розписки. Згідно однієї розписки дядько відповідачки [PERSON] підтвердив факт отримання ним грошей від позивача в сумі 45000 грн. та від відповідачки в сумі 75000 грн. за продану ним спірну частину будинку. А згідно другої розписки [PERSON] підтвердила факт повернення їй від відповідачки грошей в сумі 30000 грн., які відповідачка брала у неї для придбання спірної частини будинку. Крім того вказані особи підтвердили викладені в розписках обставини під час допиту їх в якості свідків. Однак суд критично ставиться до доказів наданих відповідачкою, та показів свідків з наступних підстав. Так наявність у відповідачки високого заробітку не свідчить про те що вона та позивач під час шлюбу змогли накопити грошей для придбання спірної частини будинку, оскільки з дати укладення шлюбу до дати придбання спірної частини будинку пройшло менш ніж чотири місяці. Зазначені розписки були надані відповідачкою суду лише 02.10.2014 року, а зустрічний позов було подано відповідачкою 11.07.2014 року, в якому немає посилань на вказані розписки. Крім того вказані розписки їй надали рідний дядько у якого і була придбана спірна частина будинку та її подруга. Інших письмових доказів в підтвердження цих розписок суду не надано. З тих же підстав суд критично ставиться і до показів свідків, а саме осіб якими були складені вказані розписки. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто. Відтак суд приходить до висновку про те, що первісний позов слід задовольнити. Крім того, суд зазначає, що відповідачка не визнала самостійні вимоги третьої особи про повернення боргу, таким чином не визнала факт того що позика позивачем була здійснена в інтересах родини позивача та відповідачки, та докази на яки вона посилалася суд не прийняв до уваги, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Однак первісний позов не може бути повністю задоволеним, оскільки сторони не надали суду правовстановлюючих документів на земельну ділянку, а тому в частині визнання за позивачем права власності на спірну частину земельної ділянки слід відмовити. Щодо самостійних вимог третьої особи про повернення боргу, то оскільки відповідачка не визнала факт того, що позивач позичав гроші в інтересах родини позивача та відповідачки, суд приходить до висновку про те, що вказану позику третій особі повинен повернути лише позивач відповідно до ст. 1049 ЦК України. Тому ці вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача, а з позивача на користь третьої особи слід стягнути понесені ними судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial