Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зміну способу та стягнення розміру аліментів, а саме просив змінити спосіб стягнення та розмір аліментів, який було встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.06. 2017 року (Справа № 487/3213/17) з про стягнення зі [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі !4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для відповідного віку, щомісячно починаючи з 15.06.2017 року і до повноліття, на стягнення зі [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину для відповідного віку, щомісячно починаючи з дати подання позову і до повноліття.. Посилаючись на те, що він є безробітним та в нього народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка перебуває на його утриманні. Ухвалою від 25.01.2021 року по даній справі відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 19.05.2021 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона просила у задоволенні позовних вимог про зміну способу та стягнення аліментів відмовити, оскільки вимоги позову є необґрунтованими. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання відповідач не з`явилась, надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2017 року (Справа № 487/3213/17) з позивача, було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для відповідного віку, щомісячно починаючи з 15.06.2017 року і до повноліття. У позивача народилася донька [PERSON] [INFO] , про що свідчить Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] . Позивач офіційно не працює, з 10.04.2019 року та перебував на обліку у Хмельницькій районній філії Хмельницького обласного центру зайнятості, допомогу по безробіттю не отримує, з вересня 2019 року був направлений на навчання за рахунок Хмельницької районної філії. На даний час припинив перебувати на обліку у Центрі зайнятості. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу. За змістом ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтями 180,181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що він не працює, але крім того він зазначає, що є єдиним годувальником у своїй сім`ї, що він не спроможний виплачувати аліменти у присудженому судом розмірі та має законний обов`язок щодо утримання малолітньої дитини, яка народилася у 2019 році, тобто посилався на зміну матеріального та сімейного стану. Аналіз ст.192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Відповідно до ч.1 ст.81 СК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.80 цього Кодексу достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять предмета доказування. Разом з тим, позивач не надав суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану. Факт народження у платника аліментів другої дитини та виникнення законного обов`язку щодо її утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання іншої дитини. Отже, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням другої дитини. При цьому, останній не надав суду жодних доказів на підтвердження розміру своїх доходів, наявності в нього рухомого та нерухомого майна. Разом з тим, зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має іншу дитину, без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дочки [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст. ст. 183,184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, а такого розміру аліментів, як 50% прожиткового мінімуму на дитину для відповідного віку, на якому наполягає позивач, взагалі не передбачено законодавством України. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, у повному обсязі недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. Крім того, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»). Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справ про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення в усіх судових інстанціях звільняється одержувач аліментів. Оскільки, позивач є платником аліментів та відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», не звільняється від сплати судового збору під час розгляду справ зазначеної категорії в усіх судових інстанціях. Суд не приймає до уваги, що [PERSON] є учасником бойових дій, на підставі довідки від 29.10.2014 року, тому що саме ця довідка є необхідною складовою, для отримання статусу учасника бойових дій, що прямо вказано в довідці, та будь яких інших документів позивач не подав на підтвердження статусу учасника бойових дій. Таким чином, позивач [PERSON] , як платник аліментів, при поданні до суду позову про зміну способу стягнення аліментів, відповідно до абз. 2.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» зобов`язаний був сплатити судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved