Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Попільнянської селищної ради Попільнянського району Житомирської області (далі-Відповідач-1), [PERSON] (далі-Відповідач-2), [PERSON] (далі-Відповідач-3), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про встановлення факту перебування у шлюбі, встановлення факту прийняття спадщини, права власності у порядку спадкування, визнання незаконним рішення та свідоцтва, визнання недійсними договорів, визнання права власності у порядку спадкування. Даний позов Позивач обґрунтовує тим, що він народився [INFO] у с. Турівка, Білогородського району Кримської області. Його батьками були [PERSON], яка померла [INFO] та [PERSON], який помер [INFO]. Батьки перебували у зареєстрованому шлюбі. Однак довести даний факт документально він не може, оскільки звернувся до РАГСу і отримав відмову. Згідно картки до паспорта його батьки перебували у зареєстрованому шлюбі. Встановити факт перебування у шлюбі Позивачу необхідно для доказу належності батькам майна, яке вони побудували у період шлюбу. Позивач зазначає, що у 1959 році вони приїхали проживати у Попільнянський район, спочатку проживали у тітки, а у 1960 році батько взяв під забудову земельну ділянку у [ADDRESS] та отримав рішення від 19 жовтня 1960 року про відвід земельної ділянки під індивідуальну забудову, де у 1961 році була побудована времянка куди вони і перейшли жити. Житловий будинок був побудований у період шлюбу батьків. Тобто у батька та матері виникла спільна сумісна власність. У 1975 році Позивач взяв шлюб та дружина, а потім і їхні діти проживали у житловому будинку по [ADDRESS], до 1986 року. Позивач зазначає, що фактично прийняв спадщину після смерті матері. Крім того коли Позивач проживав то також брав участь у будівництві літньої кухні у яку навіть перейшов жити. Позивач зазначає, що він набув права власності на одну шосту частину житлового будинку у порядку спадкування після смерті матері. Його покійна сестра також проживала разом з ними. Позивач вказує, що оформити право власності на житловий будинок можливо було лише після введення житлового будинку в експлуатацію. Ці обставини не були відомі Попільнянській селищній раді, яка своїм рішенням від 29 квітня 2009 року надала дозвіл [PERSON] оформити право власності на цілий житловий будинок, при цьому як вважає Позивач порушивши його права, відповідно видали свідоцтво про право власності. Також Позивач зазначає, що визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. Про ці обставини Позивач дізнався після смерті батька. Однак БТІ підготувало документи технічної інвентаризації. Та рішення про реєстрацію права власності за батьком у реєстраційній справі БТІ немає. Позивач подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Заведена спадкова справа. Позивач звернувся до Бердичівського БТІ і дізнався, що батько подарував будинок своїй племінниці та другій дружині. Відповідно Позивач вважає, що порушені права як спадкоємця частини житлового будинку частки якого не виділені в натурі. Зараз племінниця там не проживає. Волі Позивача на відчуження належної йому частки у житловому / будинку не було. Тому укладені правочини є недійсними. Права власності за [PERSON] не могли бути зареєстровані так як вона не отримала свого екземпляра примірника договору, не отримала дару і не могла ним розпорядитись. А тим більше отримання нею коштів вказує на удаваний правочин. Хоча [PERSON] заплатила кошти за одну другу житлового будинку, оформити як договір купівлі - продажу саме їй було невигідно тому, що майно придбавалось у період шлюбу з батьком Позивача і є спільною сумісною власністю подружжя. На підставі вищевикладеного, Позивач просить: встановити факт, що був зареєстрований шлюб між [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO]; - встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; - визнати право [PERSON] на одну шосту житлового будинку у [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] як частки спільної сумісної власності; - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 49 від 29 квітня 2009 року «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна»; - визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності видане 15 травня 2009 року Попільнянською селищною радою [PERSON]; - визнати недійсним договір дарування житлового будинку укладеного 25 червня 2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений Попільнянською державною нотаріальною конторою; - визнати недійсним договір дарування укладений 11 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу [PERSON]; - визнати право [PERSON] на дві третіх частини житлового будинку у [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивач та представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Відповідача-1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали заперечували проти їх задоволення. Представник Відповідача -2 [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. [PERSON] Відповідач - 3 в судове засідання не з'явилась надала до суду заяву в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги визнала не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи [PERSON], в судове засідання не з'явився надав до суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав: Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON], [INFO], його батьками зазначені [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Попільнянського районного управління юстиції у Житомирській області від 23 квітня 2015 року № 5323/31/4.2-44, актовий запис про шлюб [PERSON] та [PERSON], зареєстрований у 1955-1982 роках по Попільнянському району Житомирської області не виявлено. Згідно картки до паспортів [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається з Витягу з рішення виконкому селищної ради № 49 від 29 квітня 2009 року «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна», вирішено оформити право власності на житловий будинок та господарські будівлі в [ADDRESS] за [PERSON]. На підставі якого [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 15 травня 2009 року та зареєстровано право власності на нерухоме майно, що підтверджується Витягом № 22912193 від 03 червня 2009 року виданого Державним комунальним підприємством Бердичівським міжміським бюро технічної інвентаризації. Договором дарування укладений 11 квітня 2013 року посвідчений державним нотаріусом Попільнянської державної нотаріальної контри Житомирської області, [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] та [PERSON] на підставі вищезазначеного договору зареєстрували право власності на житловий будинок, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно та довідкою МБТІ № 1169 від 23 вересня 2014 року. В Спадковому реєстрі зареєстровано спадкову справу, спадкодавцем якої значиться [PERSON], що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38336488 від 11 вересня 2014 року. Відповідно до роз'яснень викладених у Листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вирішуючи питання про те, чи підлягають розгляду судом справи про спадкування без попереднього звернення особи до нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, судам потрібно врахувати: Главою 86 Цивільного кодексу України, а також діючим спеціальним законодавством України, а саме Законом України «Про нотаріат», іншими підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикції діяльності судів та нотаріусів. Аналогічне підтвердження міститься у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», відповідно до якого: Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до пункту 24 вищезгаданого Пленуму ВСУ: При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкоємця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Не надано доказів того, що Позивач по справі звертався до нотаріальної контори з заявою про отримання Свідоцтва про право на спадщину, а саме відсутня вмотивована Постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, тому відсутність даного доказу, може бути законною підставою відмови в задоволенні позовних вимог. В своїй позовній заяві Позивач по справі стверджує, що спірний будинок було побудовано його покійним батьком [PERSON], який помер [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER]) в 1973 році, у зв'язку з цим у його батька та матері [PERSON], яка померла [INFO], виникла спільна сумісна власність на даний спірний будинок. В своїх позовних вимогах Позивач вважає, що він фактично вступив у спадщину після смерті своєї матері, оскільки проживав у спірному будинку від дня відкриття спадщини до 1986 року та набув права власності на одну четверту частину житлового будинку у порядку спадкування після смерті матері. Однак даний факт не відповідає дійсності так як не підтверджений належними та допустимими по справі доказами. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона по справі зобов'язано довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Саме доказування ніяким чином не може ґрунтуватися на припущеннях сторін. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України належними доказами, є докази, які містять інформацію про предмет доказування. Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України обставини справи які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Відповідно до статті 64 ЦПК України письмовими доказами є будь - які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу документа. Як вбачається з наявних у справі матеріалів, Позивачем по справі не подано як належних так і допустимих доказів того що спірний будинок було побудовано саме в 1973 році, що даний будинок було побудовано саме його батьком [PERSON]. В період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], а також того, що Позивач проживав в будинку від дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] до 1986 року. Акт про встановлення факту проживання не може бути належним та допустимим доказом в підтвердження факту проживання Позивача в спірному будинку, так як встановлення факту це являється прерогативою суду і ніяким чином іншої організації, також з даного Акту не можна зрозуміти, якого числа, якого місяця та якого року його складено, та за чиїм саме зверненням чи заявою. Відповідно до роз'яснень викладених в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема відповідно до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з Наказом Державного комітету України по житлово - комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно - правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкоємцем права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Відповідно до статті 524 ЦК Української PCP (який був чинним на час смерті [PERSON]) спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку встановленому статтями 529 - 535 ЦК Української PCP. З моменту побудови спірного житлового будинку, а саме 1973 року (за твердженням Позивача) по момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], яка померла [INFO], питання набуття права власності на спірний житловий будинок регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502 -II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва, а також Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP яка затверджена Міністерством комунального господарства Української PCP від 31 січня 1966 року. Відповідно до статті першої Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на правові особистої власності житловий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місці, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводяться за рахунок земель, міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. За Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням норм та вимог цих актів законодавства і на земельній ділянці відведеній для цього. Згідно з пунктами 6,7 Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалася вона на підставі документів, що встановлюють право власності \ правовстановлюючих документів, перелік яких додавався до вказаної Інструкції). Пунктом 14 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, є нотаріально посвідчений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та засвідчений виконкомом місцевої Ради та Акт про прийняття будинку в експлуатацію. Відповідно до статті 105 Цивільного кодексу УРСР громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи його частиною ( продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Відсутній доказ того, що [PERSON] за свого життя набула права власності на частину спірного будинку, адже по справі відсутній доказ того, що [PERSON] виділялася земельна ділянка під будівництво спірного будинку, а саме немає нотаріально посвідченого договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, а також не має затвердженого виконкомом місцевої Ради Акту про прийняття будинку в експлуатацію. Наданий Позивачем Архівний Витяг Протоколу № 20 засідання Виконавчого комітету Попільнянської селищної ради депутатів трудящих Попільнянського району Житомирської області УРСР від 19 жовтня 1960 року ніяким чином не може бути належним та допустимим доказом виділення земельної ділянки для будівництва спірного будинку, оскільки в даному Протоколі зазначена зовсім інша особа, а не саме [PERSON], а також зовсім не зазначено адресу, за якою розташована дана земельна ділянка, та не визначений її розмір. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок на день смерті [PERSON] вважався самочинним будівництвом, тому у відповідності до статті 105 ЦК УРСР в неї ніяким чином не могло виникнути права власності на частини цього спірного будинку. Посилання Позивача на Постанову Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, та на Закон України «Про власність» не мають під собою законодавчого підґрунтя і не можуть братися судом до належної уваги, так як дані законодавчі і підзаконні нормативні акти були прийняті після відкриття спадщини та після смерті [PERSON], яка померла [INFO], тому дана законодавча база не може розповсюджуватися спірні правові відносини які на сьогоднішній день знаходяться на розгляді суду. З вищевикладеного вбачається, що [PERSON], за свого життя не набула права власності на частку у спірному будинку, і сам Позивач в свою чергу не зміг набути права власності на частину спірного будинку, тому Рішення виконавчого комітету Попільнянської селищної ради № 49 від 29 квітня 2009 року «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна» та Свідоцтво про право власності видане 15 травня 2009 року Попільнянською селищною радою [PERSON], а також Договір дарування укладений 25 вересня 2009 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений Попільнянською державною нотаріальною конторою законні. Договір дарування укладений 11 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Попільнянського районного нотаріального округу [PERSON] ніяким чином не може порушувати права Позивача по справі. Після укладення вищезазначеного договору [PERSON], отримала грошові кошти від [PERSON] в сумі 1200 доларів США, шо підтверджується власно ручною розпискою [PERSON], яку додано до матеріалів справи. [PERSON] втратила, а [PERSON] набула права власності на одну другу частину спірного будинку. Відповідно до частини третьої статті 334 Цивільного кодексу України право власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Допитаний в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус Попільнянського районного нотаріального округу Житомирської області, [PERSON], пояснив, що всі дії щодо оформлення вищевказаного договору проводилися з дотриманням чинного законодавства, що підтверджується наданими до суду документами. Свідок [PERSON], в судовому засіданні підтвердила факт реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують часткове задоволення позову.

Outcome: partial