Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS], посилаючись на те, що йому на праві особистої власності належить 19/50 частин [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 27.11.2000р. та договором дарування частини житлового будинку від 29.10.2003 року. Ця частина будинку значиться як [ADDRESS]. У даній частині будинку зареєстровані він та його рідна сестра, [PERSON], відповідач по справі. З дня реєстрації, тобто з 19.09.2003 року і по даний час відповідач у належній йому частині будинку не проживала і не проживає. Відповідач [PERSON] не проживаючи у його будинку протягом майже 15 років без поважних причин, давно втратила право на подальше користування житлом у його будинку. Реєстрація відповідача без проживання у його будинку порушує його права власника, оскільки він не може розпорядитись ним на власний розсуд, а також створює йому фінансові труднощі, оскільки він не може оформити належну йому субсидію на оплату комунальних послуг. Тому виникла нагальна потреба визнати відповідача втратившою право на користування його житлом. Просить ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], 1971 року народження, особою, яка втратила право на користування жилим приміщенням у [ADDRESS], яка належить йому на праві особистої власності. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та у відсутність позивача, вимоги позову підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до ст. 206 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом на право власності на житло (а.с.2). Згідно договору дарування частини жилого будинку від 29.10.2003 року, [PERSON] подарував [PERSON] 19/100 частин жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.3). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS], прописаною значиться [PERSON], 1971р.н. з 19.09.2003р. (а.с.5-8). Згідно акту, складеного квартальним комітетом м. Умань, встановлено, що гр.[PERSON] з 19.09.2003 року у [ADDRESS] не проживає з дня реєстрації і по даний час. Факт не проживання [PERSON] підтверджують свідки (а.с.9). Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідач не мешкає в спірній квартирі, але зареєстрована, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Факт реєстрації в квартирі, завдає додаткових матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, що завдає позивачу матеріальної шкоди. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved