Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Плато Плюс» про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виправлення запису в трудовій книжці та зобов'язання внести новий запис в трудову книжку. Мотивував свої вимоги тим, що він з 03 листопада 2009 року по 23 червня 2015 року працював на посаді заступника директора з адміністративних питань і обіймав зазначену посаду на підставі контракту від 02 січня 2014 року. Позивач вказує, що відповідно до наказу від 23 червня 2015 року за № 1-К «Про звільнення з роботи [PERSON].» його було звільнено з посади заступника директора з адм. питань з 23 червня 2015 року, за прогули без поважних причин(пункт 4 статті 40 КЗпП України). Позивач вказує, що його не було завчасно попереджено про звільнення. Також позивач зазначає, що він не отримував жодних рішень про застосування до нього дисциплінарних стягнень за порушення трудового розпорядку і дисципліни. Крім того зазначив, що п. 6.2 Контракту з заступником директора ТОВ «Плато Плюс» від 02 січня 2014 року передбачений виключний перелік підстав його звільнення із займаною посади, а тому його звільнення з підстав зазначених у наказі є незаконним. Також позивач зазначив, що [PERSON], особа яка підпсала наказ про його звільнення, не мала повноважень видавати такий наказ. Позивач зазначає, що в день його звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не вручено наказ про звільнення та не видано на руки трудову книжку. Що є на його погляд також грубим порушенням його прав. Позивач з посиланням на текст позовної заяви просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати наказ від 23 червня 2015 року за № 1-К «Про звільнення з роботи [PERSON].». Визнати запис № 30 від 23.06.2015 року у його трудовій книжці недійсним. Поновити його на посаді заступника директора ТОВ «Плато Плюс» з адміністративних питань з 23 червня 2015 року та зобов'язати ТОВ «Плато Плюс» внести новий запис у його трудову книжку, щодо визнання запису № 30 від 30.06.2015 року недійсним та поновлення його на попередній посаді з 23.06.2015 року. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Зазначив, що дисциплінарні стягнення до позивача були засновані правомірно і адміністрацією підприємства було дотримано порядок застосування таких. Також, як зазначив представник відповідача не має підстав і для задоволення вимог [PERSON] про його поновлення на посаді, оскільки звільнення було законним, а також просив відмовити в решті позовних вимог, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши позивача, представника відповідача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. [PERSON] в період часу з 03 листопада 2009 року по 23 червня 2015 року працював на посаді заступника директора з адміністративних питань ТОВ «Плато Плюс». 02 січня 2014 року з ним було укладено Контракт, як з заступником директора ТОВ «Плато Плюс». Як зазначив позивач такий контракт було укладено з метою конкретизації його обов'язків, порядку та умов праці. Станом на день розгляду справи зазначений контракт є чинним і у встановлений законом спосіб не розірваний та в установленому законом порядку не є оспорбваним. Відповідно суд не бере до уваги посилання представника відповідача, щодо нелигітивнсоті такого та покладає в основу даного рішення факт перебування [PERSON] до 23 червня 2014 року у трудових відносинах з ТОВ «Плато Плюс» на підставі контракту з заступником директора ТОВ «Плато Плюс» від 02 січня 2014 року. 25 травня 2015 року комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 1 про відсутність [PERSON] на робочому місці протягом усього робочого дня 25 травня 2015 року з 09 год. до 18 год., включно. 26 травня 2015 року комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 2 про відсутність [PERSON] на робочому місці протягом усього робочого дня 26 травня 2015 року з 09 год. до 18 год., включно. 27 травня 2015 року комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 2 про відсутність [PERSON] на робочому місці протягом усього робочого дня 27 травня 2015 року з 09 год. до 18 год., включно. 28 травня 2015 року комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 2 про відсутність [PERSON] на робочому місці протягом усього робочого дня 28 травня 2015 року з 09 год. до 18 год., включно. 29 травня 2015 року комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 2 про відсутність [PERSON] на робочому місці протягом усього робочого дня 29 травня 2015 року з 09 год. до 18 год., включно. 29 травня 2015 року на адресу [PERSON] було надіслано лист за вих. № 4 з вимогою повідомити причини відсутності на робочому місці в період з 25 травня 2015 року, однак така вимога [PERSON] була залишена поза увагою. 23 червня 2015 року директором ТОВ «Плато Плюс» [PERSON] було видано наказ № 01-П «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]», відповідно до якого, до [PERSON] за грубе порушення трудової дисципліни було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України(за прогули без поважних причин). 23 червня 2015 року директором ТОВ «Плато Плюс» [PERSON] було видано наказ № 1-К «Про звільнення з роботи [PERSON]», відповідно до якого [PERSON], заступника директора з адмін. питань з 23 червня 2015 року, за прогули без поважних причин(пункт 4 статті 40 КЗпП України) було звільненою Оскільки [PERSON] з'явився на підприємство 10 липня 2015 року та відмовився від отримання трудової книжки, наказу про накладення дисциплінарного стягнення, наказу про звільнення, та отримання розрахунку комісією в складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] було складено акт № 1 від 10 липня 2015 року про відмову [PERSON] від отримання документів. У зв'язку з тим, що [PERSON] відмовився отримувати зазначені документи і розрахунок, а також більше не з'являвся на територію ТОВ «Плато Плюс», на його адресу 21 серпня 2015 року було надіслано цінний лист з описом(накази, трудова книжка), який [PERSON] було отримано 10.09.2015 року, про що останнім не заперечувалося в судовому засіданні. Суд вважає безпідставним посилання позивача на ту обставину, що [PERSON] не мала відповідного обсягу повноважень на видання наказу про його звільнення, оскільки позивачем на підтвердження такого не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів. В той же час з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 01-П «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]» від 23 червня 2015 року, до позивача за грубе порушення трудової дисципліни було застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України(за прогули без поважних причин). Позивачем не порушувалась перед судом вимога про визнання незаконним та скасування наказу № 01-П «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]» від 23.06.2015 року, а тому у суду відсутні підстави, як для скасування такого так і здійснення аналізу і надання оцінки передумовам винесення такого. Принцип безпосередності судового розгляду закріплено у ст.159 ЦПК України відповідно до якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу(в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Аналізуючи оспорюваний наказ № 1-К «Про звільнення з роботи [PERSON]» від 23.06.2015 року, суд вважає необхідним зазначити наступне. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що зазначений наказ було винесено на підставі наказу № 01-П «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]» від 23.06.2015 року, який станом на день розгляду справи є чинним і позивачем не оспорюється. В судовому засіданні [PERSON] наполягав на тому, що він не міг бути звільнений із зазначеної у наказі підстави, оскільки таке не передбачено п. 6.2 Контракту з заступником директора ТОВ «Плато Плюс» від 02 січня 2014 року. Суд не бере до уваги таке обґрунтування позовних вимог виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії,права, обов'язки і відповідальність сторін(в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника(статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу(статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу(стаття 45). Зазначеним пунктом вказаної статті передбачено можливість припинення трудового договору шляхом розірвання з ініціативи власника, а при оформленні звільнення з роботи на п. 4 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України не має необхідності здійснювати посилання, оскільки зазначений пункт не є нормою прямої дії, і поскільки є спеціальна норма, то саме така зазначена адміністрацією ПАТ «Плато Плюс», як підстава розірвання трудового договору(контракту) з [PERSON] і таке визнається судом законним, а посилання останнього на незаконність звільнення за вищенаведених мотивів судом до уваги не береться оскільки не ґрунтується на вимогах Закону. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В ході розгляду справи позивачем не надано доказів того, що ним не отримано трудову книжку з вини власника підприємства, оскільки представником відповідача переконливо доведено суду обставину відсутності можливості повернути трудову книжку [PERSON] у зв'язку з тим, що він відмовився отримувати таку не звертався на підприємство за отриманням трудової книжки. Натомість, як вбачається з матеріалів справи з урахуванням відмови позивача отримувати трудову книжку та наказ про звільнення, адміністрація ПАТ «Плато Плюс» направило такий комплект документів на адресу позивача, який зазначені документи отримав про що повідомив суд в ході розгляду даної справи. З урахуванням встановленого факту отримання трудової книжки за вищезазначених обставин, наявність факту відмови [PERSON] отримувати таку особисто на підприємстві, суд, розцінює таку поведінку позивача, як намагання штучно створити ситуацію, для можливості покладення відповідальності передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України на ПАТ «Плато Плюс», що відповідно і констатується судом під час ухвалення даного рішення суду. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що його звільнення відбулося з порушенням норм чинного законодавства, оскільки таке суперечить матеріалам справи та не доводиться жодним доказом, крім його пояснень, які не беруться судом до уваги і останній ставиться до них критично. В той же час, суд вважає необхідним зазначити, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом обрано невірний спосіб захисту свого права, оскільки позивачем пред'явлено вимогу про визнання наказу про звільнення недійсним, а обґрунтування позовних вимог зазначено останнім з посиланням на докази, щодо визнання звільнення незаконним і тому саме такий спосіб захисту своїх трудових прав у формі пред'явлення позову про визнання незаконним наказу про звільнення був-би вірним способом захисту порушеного права(при доведеності такого порушення перед судом). Суд оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності з вищенаведеними правовими нормами, вважає вимоги [PERSON] про визнання недійсним наказу про звільнення його скасування та поновлення на роботі недоведеними і такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, та доказах досліджених у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно, визнаючи звільнення [PERSON], таким, що відповідає нормам Кодексу законів про працю України, суд дійшов категоричного висновку про необґрунтованість та безпідставність решти позовних вимог останнього і відповідно не знаходить законних та достатніх підстав для задоволення таких. Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладаються на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed