Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину таким, що відбувся, визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання за ним права власності на автомобіль «Audi B4», 1998 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) №WAUZZZ8BZTA000227, реєстраційний номер [NUMBER], що зареєстрований на імя [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КМ № 759847. виданого РЕВ-1 - го МРВ [PERSON] України в Одеській області 07.09.2005 року. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за вказаний автомобіль він передав відповідачці грошові кошти, отримав автомобіль, ключі та документи, а також письмову розписку про передачу коштів з довіреністю, відповідачка повинна була оформити договір купівлі-продажу, однак по цей час свої зобовязання не виконала, що перешкоджає позивачеві розпорядитися автомобілем, тому він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав власника. У судове засідання позивач подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності, погодившись на ухвалення заочного рішення, надавши повідомлення про направлення судових повісток та матеріалів справи відповідачці. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про день, час та місце розгляду справи була своєчасно повідомлена у встановленому законом порядку. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що автомобіль «Audi B4», 1998 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) №WAUZZZ8BZTA000227, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований на імя [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КМ № 759847. виданого РЕВ-1 - го МРВ [PERSON] України в Одеській області 07.09.2005 року (а.с.8, 9). 03.07.2010 року між позивачкем та відповідачкою була укладена угода про відчуження автомобіля на користь позивача, відповідачка отримала грошові кошти за вказаний автомобіль та надала письмову розписку, в якій зазначено про отримання нею 10 000 доларів США, що станом на той час складало 80 000 гривень за автомобіль (а.с.11). 03.07.2010 року відповідачкою, на підтвердження відчуження автомобіля, була видана на імя позивача нотаріально посвідчена довіреність з правом відчуження автомобіля, строк дії якої на даний час сплив (а.с.10). Вказаним автомобілем позивач безперешкодно користувався та користується по цей час, однак на даний момент має перешкоди у можливості його відчуження, оскільки строк дії довіреності сплив 03.07.2013 року, а від переоформлення автомобіля відповідачка ухиляється. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст.202-205, 316, 317, 319, 321, 328, 639, 655 ЦК України та Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 205 даного кодексу передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Крім того, відповідно до ст.639 Цивільного Кодексу України, договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює \~відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Транспортний засіб є рухомою річчю (майном), право власності на таке майно набувається на підставі правочинів. Договір купівлі-продажу транспортного засобу як правочин опосередковує перехід транспортного засобу як майна у власність. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Договір купівлі-продажу є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин, зокрема, має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.4, 5 ст.203 ЦК України). Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, купівля-продаж як двосторонній правочин є погоджена дія двох (трьох) осіб на припинення і, відповідно, набуття цивільного права власності на транспортний засіб та цивільного обовязку, обумовленого цим правом. За таких обставин є підстави вважати, що сторони вчинили правочин купівлі-продажу транспортного засобу з реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.І ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до абзацу 3 пункту 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12 ГПК) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до п.8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету міністрів України 7 вересня 1998 року№1388, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі рішення суду про визнання права власності на транспортні засоби за фізичними або юридичними особами. Відповідно до ст.391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання правочину таким, що відбувся, та визнання права власності є законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині вимог позивача про визнання договору дійсним на підставі ст.220 ЦК України, суд вважає їх такими, що не відповідають діючому законодавству, оскільки зазначена норма закону стосується виключно договорів, які в обовязковому порядку посвідчуються нотаріально, а при відчуженні автомобіля не вимагається нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України та згідно ст.9 Закону України Про судовий збір, з відповідачки підлягає стягненню сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1600 гривень 00 копійок.

Outcome: partial