Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з Основ'янської ОДПІ міста Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області на його користь 500000,00 гривень моральної шкоди, 195,301,26 гривень - середній заробіток за час вимушеного прогулу, вартість придбаних ліків - 58438,81 гривень, 30000,00 гривень витрат на правову допомогу та вихідної допомоги у розмірі 19813,96 гривень . В обґрунтування свого позову зазначив, що 11.03.2011 року його було звільнено з податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, відповідно до наказу ДПА України від 11.03.2011 року № 338-0. Згідно постанови Харківської окружного адміністративного суду від 127.06.2011 року його було поновлено на роботі на посаді першого заступника начальника ДПІ - начальник відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі міста Харкова, дане рішення суду в послідуючому було залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.11.2012 року. Позивач зазначає, що після ухвалення рішення судом першої інстанції Наказом ДПА України № 82-0 від 26.09.2011 року наказ про його звільнення було скасовано на поновлено його на роботі. Наказом ДПА у Харківській області від 29.09.2011 року № 201 - надано відпустку за догляду за дитиною, однак в послідуючому відповідачем до прийняття рішення судом касаційної інстанції його було повторно звільнено шляхом прийняття наказів про скасування наказу про поновлення на роботі. Таким чином, позивач вказує, що з 17.06.2011 року (дата прийняття рішення про поновлення на роботі), він повинен був приступити до роботи, однак навіть після ухвалення рішення судом касаційної інстанції відповідач не виконав рішення суду від 17.06.2011 року та не поновив його на роботі, чим порушив його трудові права. Посилаючись на вказані обставини, на положення Кодексу Законів про Працю України, зазначаючи, що незаконними діями відповідача щодо невиконання рішення суду про його поновлення на роботі йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у втраті ним звичайних життєвих та соціальних зв'язків, руйнування родини, додаткових зусиль щодо організації свого життя в умовах відсутності у нього роботи та коштів до існування. Все це призвело до загострення хронічних захворювань, що стало причиною його тривалого лікування від онкологічного захворювання та потребувало додаткових витрат. Позивач вказує, що тривалі судові розгляди його позову щодо поновлення на роботі та в послідуючому стосовно виконання судових рішень призвели до значних витрат на правову допомогу, підтвердженням цього є копії квитанцій про здійснення оплати за надання правової допомоги. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення відповідно до яких позовні вимоги не визнав зазначивши, що відповідно до вимог статті 233 КЗпП України позивач пропустив строк звернення до суду, поважності спливу строку суду не надав. При цьому відповідач не навів жодних обставин щодо незгоди з зазначеною у позові сумою середнього заробітку та компенсації, які позивач просить стягнути. Треті особи про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв в порядку статті 36 ЦПК України до суду не надавали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії постанови Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2011 року наказ ДПА України № 338-0 від 11.03.2011 року скасовано, [PERSON] поновлено на посаді начальника відділу податкової міліції ДПІ у Комінтернівському районі міста Харкова. Згідно копії ухвали Вищого адміністративного суду України від 13.11.2012 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.06.2011 року залишено в силі. Відповідно до довідки відповідача № 10873/2/20-38-05-59, середньоденне грошове забезпечення позивача з урахуванням сум податку складає 355,74 гривень, що відповідає вимогам п.3 Порядку розрахунку середньої зарплати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Як вбачається з копії рішення апеляційного суду Харківської області від 06.11.2014 року, з пояснень представника особи, що приймала участь у розгляді справи, встановлено, що Основ'янська ОДПІ є правонаступником ДПІ у Комінтернівському районі міста Харкова, є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку, бланки та інше. Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до Рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року дане положення Закону розповсюджується на усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Враховуючи викладене, а також те, що позивач і раніше звертався до суду з відповідними позовними вимога, але в його задоволенні позивачу було відмовлено з причини звернення до неналежного відповідача і рішення в справі було прийнято лише 06.11.2014 року, суд вважає, що строк для звернення до суду позивачем не пропущено і доводи відповідача з цього приводу не знайшли свого підтвердження. Відповідно до положень статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною відповідача не надано суду заперечень щодо суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 195301,26 гривень та суми вихідної допомоги у розмірі 19813,96 гривень, а разом 215115,22 гривень, також стороною відповідача не надано доказів, що зазначені види грошових виплат виплачені позивачу, то останні підлягають задоволенню. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку, що порушення відповідачем трудових прав позивача щодо поновлення його на роботі з часу прийняття рішення (17.06.2011 року) гарантованих Конституцією України (стаття 43) та не виплата позивачу середнього заробітку призвело до моральних страждань позивача, що виразилось в зміні життєвих та соціальних зв'язків,стабільного прибутку, що безумовно позначилося і на усталеному способі життя позивача та його родини, знаходження позивача в період вирішення питання про поновлення на роботі в нервово психічному напруженні, хронічному стресовому стані, що підтверджується медичними довідками. З огляду на це, приймаючи до уваги терміни не виконання відповідачем рішення суду щодо поновлення позивача на роботі, суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди у сумі 10000,00 гривень. Стосовно судових витрат, то відповідно до статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З огляду на викладене, судові витрати підлягають стягненню зі сторони відповідача на користь держави у виді судового збору у сумі 243,60 гривень та на користь позивача у виді витрат на правову допомогу, враховуючи положення ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.11.2011 року, принципу справедливості і розумності,та відомостей зазначених у квитанціях від 12.12.2013 року № 417035 та від 28.01.2014 року № 417036 (період після ухвалення рішення про поновлення на роботі), в сумі 10000,00 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення суми вартості ліків суд вважає за необхідне відмовити в зв'язку їх недоведеністю та відсутності доказів стосовно причинного зв'язку виникнення захворювання через невиплату позивачу середнього заробітку. На підставі викладеного,

Outcome: partial