Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, змінивши вимоги якого просить надати йому дозвіл на виїзд з сином [PERSON], [INFO]. за межі України, на період з 01.06.2017 р. по 30.06.2017 р. для відпочинку та оздоровлення у його супроводі в країну - Єгипет без дозволу відповідачки; дозволити йому, без згоди відповідачки оформляти документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO]. за межі України на період з 01.06.2017 р. по 30.06.2017 р. в країну - Єгипет; допустити негайне виконання рішення суду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що починаючи з 18.01.2007р. перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON], який на даний час проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка проживає окремо, дитиною цікавиться рідко, фактично участі у розвитку дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Крім того, відповідачка чинить йому перешкоди у здійсненні ним заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного, духовного та морального розвитку на оздоровлення. Зокрема, відповідачка відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд їхнього малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, що порушує права дитини. Будь-які припущення відповідачки про неправомірні дії зі сторони батька, у випадку виїзду з ним за кордон спільної дитини, нічим не підтверджені, а відтак, її позиція свідомо суперечить інтересам дитини. В зв'язку з чим просить позов задоволити. В судовому засідання позивач та представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що позивач відібрав у неї сина та протягом тривалого часу перешкоджає їй бачитись з дитиною, переховує сина від неї. З цього приводу вона неодноразово зверталась до органу опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації та Миколаївський районний суд Львівської області, зокрема, за рішенням останнього, від 03.02.2015р., місцем проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]., визначено з матір'ю та зобов'язано батька - [PERSON] повернути дитину матері - [PERSON], проте позивач свідомо рішення суду не виконує. Крім того зазначає, що позивач раніше вже звертався з аналогічними позовними заявами до Сихівського та Личаківського районних судів м.Львова, за наслідками розгляду яких йому було відмовлено у надані дозволу на виїзд сина [PERSON] за кордон без згоди матері. Позивачем не обгрунтовано необхідності виїзду дитини за кордон, не вказано до якого саме санаторно-курортного закладу та на який термін перебування. Просять відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Миколаївської районної адміністрації Львівської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. При вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 18.07.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER], сторони є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). У відповідності до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За приписами ст.ст.141, 150, 155 Сімейного кодексу України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 ЦК України, зокрема ч.3 такої визначає, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п.4). Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. З огляду на викладене, діючим законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, проте, встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, положенямми чинного законодавства передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст.141, 157 СК України. При вирішенні спору суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 статті 60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Проте позивачем, всупереч вказаних вимог, не подано суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини за кордон, в тому числі і необхідність лікування чи оздоровлення за кордоном. При цьому, суд не приймає до уваги як належний доказ необхідності виїзду за кордон, виписку з медичної карти №454 з наступних підстав. Як вбачається із розділу сьомого вказаної виписки неповнолітньому було призначено медикаментозне лікування та останній виписаний із покращенням, у розділі восьомому, при виписці рекондовано диспансерне спостереження, мазева терапія та останнім пунктом вказано «рекомендовано санаторно-куротне лікування в субтропічному кліматі (Ізраїль,Єгипет)», при цьому, цей останній пункт записаний почерком, що істотно відрізняється від того, яким записані два попередні пункти рекомендацій та виписка в цілому. Зазначене ставить під сумнів достовірність даних вказаної виписки у зазначеній частині. Крім того, вказані відомості є лише рекомендацією, а не призначеним лікуванням. Також, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України, оскільки заява позивача, за відсутності належного повідомлення про вручення одержувачу даного звернення, не може бути взята судом до уваги. Водночас, позивачем не представлено доказів про відмову відповідача у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. Крім того, позивачем всупереч Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, не надано відомостей щодо деталей (конкретних характеризуючих даних) подорожі, зокрема: не вказано місце розташування оздоровчого/відпочинкового закладу (регіон, адрес); конкретні дані перебування у оздоровчому/відпочинковому закладі (дати заїзду/виїзду, лист-підтвердження на бронювання); відомості про маршрут та його часові дані (місце та планові дати вильоту/прильоту), тощо. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю таких вимог. На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України від 21 січня 1994р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995р., Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, та

Outcome: dismissed