Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, у якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на свою користь 3 % річних у розмірі 7 290,74 грн., інфляційні втрати у розмірі 25 950 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що в період з 01 жовтня 2003 року по 06 листопада 2015 року [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2016 року в Національній поліції. 12 грудня 2016 року, за результатами медичного огляду Київською обласною медико- соціальною експертною комісією № 2 позивачу встановлено II групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності - 70%, причина втрати професійної працездатності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. 05 січня 2017 року [PERSON] звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою (рапортом) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням йому II групи інвалідності та надав копії всіх необхідних документів. Проте, листом від 24 січня 2017 року № 29/К-13 відповідачем було повідомлено, що на даний час немає правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги колишнім поліцейським, причиною інвалідності яких стало захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2017 року у справі №375/273/17 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо не розгляду заяви [PERSON] про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в разі інвалідності. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області розглянути питання щодо призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та прийняти відповідне рішення за поданою [PERSON] у січні 2017 року заявою. При цьому, Рокитнянський районний суд Київської області встановив, що зважаючи на те, що 12 грудня 2016 року позивачу встановлено другу групу інвалідності, а захворювання пов`язане з проходженням служби в ОВС, то у останнього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги. Враховуючи, що останнім днем на виплату грошової допомоги є 21 квітня 2017 року, однак, свій обов`язок відповідач виконав лише 27 грудня 2018 року, позивач вважає, що має місце прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою від 04 лютого 2019 року у справі відкрито провадження, справу слухати у порядку загального позовного провадження. 11 березня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача, згідно якого останній з вимогами позивача не погоджується та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, зважаючи на те, що ГУ НП в Київській області вчинило всі необхідні дії, передбачені законодавством, одразу після надходження фінансування з вищестоящих органів. Крім того, зазначив, що оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, є трудовими, регулюються спеціальним законом, а тому до них не застосовуються положення ст. 625 ЦК України. Також вказав на невірність розрахунку інфляційних втрат, оскільки повинно рахуватись з 28 грудня 2017 року, тобто з моменту набрання рішенням Рокитнянського районного суду від 26 липня 2017 року законної сили. 15 березня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначив, що зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги є грошовим і виникло безпосередньо з акту цивільного законодавства, крім того, на момент звернення до відповідача із заявою про виплату допомоги позивач був звільнений зі служби в Національній поліції, а відтак правовідносини між сторонами не є трудовими. Щодо посилань відповідача на невірність початку періоду, за який мають нараховуватись інфляційні втрати, вказав на те, що моментом прострочення виконання зобов`язання є 21 квітня 2017 року, що є кінцевою датою, передбаченою законодавством, для здійснення виплати одноразової грошової допомоги після подання відповідної заяви працівником. Позивач в судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року по 31 серпня 2016 року в Національній поліції. 12 грудня 2016 року, за результатами медичного огляду Київською обласною медико- соціальною експертною комісією № 2 позивачу встановлено II групу інвалідності, ступінь втрати професійної працездатності - 70%, причина втрати професійної працездатності - захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія АВ №0778660. 05 січня 2017 року [PERSON] звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою (рапортом) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням йому II групи інвалідності. Листом від 24 січня 2017 року № 29/К-13 відповідачем було повідомлено, що на даний час немає правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги колишнім поліцейським, причиною інвалідності яких стало захворювання, пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 26 липня 2017 року у справі №375/273/17 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо не розгляду заяви [PERSON] про призначення та виплату одноразової грошової допомоги в разі інвалідності, а також зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області розглянути питання щодо призначення виплати одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, та прийняти відповідне рішення за поданою [PERSON] у січні 2017 року заявою. Вказана постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року. Як вбачається із виписки по картковому рахунку № [NUMBER] , власником якого є позивач, 27 грудня 2018 року надійшла одноразова грошова допомога у розмірі 142 560 грн. За таких обставин, позивач вважає, що оскільки останнім днем на виплату грошової допомоги є 21 квітня 2017 року, однак, свій обов`язок відповідач виконав лише 27 грудня 2018 року, має місце прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим, з такими висновками позивача суд не може погодитись, з огляду на наступне. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. У справі, яка переглядається, спір виник у зв`язку з тривалим, на думку позивача, невиконанням рішення суду про зобов`язання відповідача перерахувати та виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу відповідно до ст. 97 Закону України «Про національну поліції». Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Такий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані спеціальним законом, а тому до них не застосовуються положення ст. 625 ЦК України, тобто обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed