Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS], право власності на який належить йому. В позові зазначив, що відповідач, який доводиться йому сином, зареєстрований в будинку, але з травня 2015 року в будинку не проживає. Відповідач є малолітньою особою, місце проживання якої визначається місцем проживання батьків. З матір'ю [PERSON] позивач перебував у шлюбі, що розірваний на підставі рішення суду від 11.05.2016 року, яке набрало законної сили. З того часу, як його колишня дружина добровільно залишила належне йому житло, ані вона, ані діти сторін приміщеннями будинку не користуються, проживаючи в іншому місці. За домовленістю батьків місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання матері. За таких обставин відповідач втратив право користування будинком, він і не виявляє до житла ніякого інтересу, не виказує бажання не лише користуватися ним, а навіть періодично відвідувати його в інтересах побачень з батьком. Між тим перебування на реєстрації створює для позивача перешкоди в реалізації права власності, розпорядження якою за умови реєстрації в ньому малолітньої особи є неможливим без погодження з уповноваженими органами опіки. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Законний представник відповідача проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що у випадку позбавлення її дитини права користування будинком позивача буде припинена реєстрація дитини, і це звузить коло її можливостей реалізувати свої цивільні права та інтереси. Не заперечуючи проти того, що вона добровільно залишила будинок позивача, забравши с собою дітей, які не бажають проживати з батьком, в той же час дає суперечливі пояснення про те, що позивач перешкоджає користуванню дитини будинком, набувши собаку, яка без прив'язі пересувається по садибі. Крім того, законний представник малолітньої особи зауважила на правах дитини, в тому числі праві на житло, що передбачені Основним Законом, цивільним законодавством, законодавством про охорону дитинства. В інтересах запобігання порушенню цих прав просить про відмову у задоволенні позову. Представник третьої особи - органу з захисту прав дитини, належним чином повідомленої про судовий розгляд, - до суду не з'явився, повідомлення про згоду на участь у справі не надав. Зазначені обставини в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для вирішення спору у відсутність представника третьої особи. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору дарування від 24.04.2002 року належить будинок № [ADDRESS] (а. с. 13). В будинку зареєстрований [PERSON], [INFO] року, який фактично в ньому не проживає (а. с. 18). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в силу ст. 383 ЦК власник жилого будинку має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання, проживання інших осіб. Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла, який проживає разом з ним, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеної норми закону випливає, що існування права користування житлом власника може бути зумовлене: по-перше, наявністю ознак сім'ї у відносинах між власником і особою, що користується приміщеннями в його житлі; по-друге, реалізацією права користування, тобто постійним проживанням в житлі. Аналізуючи надані суду фактичні дані, суд констатує, що відповідач як особа, що пов'язана кровною спорідненістю з позивачем, проживав разом з ним з дня свого народження до травня 2015 року як член сім'ї власника житла. Між тим в травні 2015 року він видалився з житла позивача разом із своєю матір'ю на інше постійне місце проживання, яким в силу ч. 3 ст. 29 ЦК України для фізичної особи його віку є місце проживання батьків або одного з них, з ким малолітня особа фактично проживає. Зазначені обставини, що визнаються сторонами, крім того, висвітлені допитаними судом свідками. І так як місце проживання дітей [PERSON] і [PERSON] за домовленістю між батьками співпадає з місцем проживання матері, за яким вони фактично і мешкають, суд доходить висновку, що в силу непроживання в будинку позивача понад встановлені строки без поважних причин право відповідача на користування житлом [PERSON] припинилося. Крім того, такий висновок суду підтверджують і встановлені під час судового розгляду обставини про те, що дитина однозначно зробила свій вибір на користь проживання з матір'ю, на що одностайно вказують сторони і свідки, і цей вибір узгоджується з положеннями ст. 160 СК України, відповідно до якої місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків і самої дитини. Твердження відповідача про відмову в задоволенні позову з мотивів збереження реєстрації місця проживання малолітньої особи суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Але навіть за умови впливу реєстрації місця проживання особи на реалізацію цивільних прав та інтересів право користування житлом визначається не фактом перебування на реєстраційному обліку разом із власником, що само по собі не породжує цивільних прав, а фактом спільного проживання, що прямо випливає із значення дієслова проживати. І так як це право припинилось у зв'язку з певними подіями (непроживання понад встановлені законом строки) у відсутність ознак негативного впливу на це право відповідача з боку позивача, на власний розсуд законного представника відповідача, тоді як порушення права має бути реальним і потребувати захисту, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача.

Outcome: approved