Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 08.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції, правонаступником усіх прав та обов'язків якого є позивач, і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/035-44/40204, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 40 000 дол. США строком до 07.12.2006 року зі сплатою 12% річних. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами, шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Окрім того, зобов'язався достроково погасити кредит протягом 30 днів на вимогу кредитора. До умов кредитного договору вносились зміни, шляхом укладення додаткових угод №1 від 12.03.2006 року, №2 від 08.01.2009 року, №4 від 18.03.2010 року, якими по кредитному договору змінювалась відсоткова ставка: з 08.12.2006 року по 10.01.2010 року - 3,26% річних, з 11.01.2010 року по 18.01.2010 року - 9,26% річних, з 19.01.2010 року по 10.03.2010 року - 3,26%, надавались «кредитні канікули» тощо. Окрім того, 08.12.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальником його кредитних зобов'язань. Також, 08.12.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,0 кв.м., що належить відповідачу [PERSON], на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 08.12.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №6582, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08.12.2006 року за реєстровим №1777194. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідачі не виконують взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 24.10.2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 41 826,70 дол. США, що еквівалентно 334 320,81 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. 13.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про визнання кредитного договору частково недійсним, який ухвалою суду від 13.01.2014 року був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивач [PERSON] з 2004 року працював у відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції на різних посадах. 08.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції, правонаступником усіх прав та обов'язків якого є відповідач, і позивачем був укладений кредитний договір №014/035-44/40204, згідно якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 40 000 дол. США строком до 07.12.2006 року зі сплатою 12% річних. До умов кредитного договору вносились зміни, шляхом укладення додаткових угод №1 від 12.03.2006 року, №2 від 08.01.2009 року, №4 від 18.03.2010 року, якими по кредитному договору змінювалась відсоткова ставка: з 08.12.2006 року по 10.01.2010 року - 3,26% річних, з 11.01.2010 року по 18.01.2010 року - 9,26% річних, з 19.01.2010 року по 10.03.2010 року - 3,26%, надавались «кредитні канікули» тощо. Також, пунктом 3 додаткової угоди №2 було визначено, що процентна ставка за кредитом підвищується до розміру 16,85% річних у випадку, якщо з будь-яких причин на поточний картковий рахунок позивача [PERSON], відкритий у відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції, припинилося зарахування заробітної плати від юридичної особи - роботодавця. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладення додаткової угоди до кредитного договору. 08.02.2010 року позивача було звільнено з займаної посади і відповідач в односторонньому порядку збільшив позивачу відсоткову ставку до 16,85 %, а тому просив суд п.3 додаткової угоди №2 від 12.01.2010 року про збільшення відсоткової ставки до 16,85% визнати недійсним, оскільки даний пункт був включений відповідачем одночасно з умовами про продовження дії відсоткової ставки в розмірі 3,26%, та в той час, коли на момент укладення угоди позивач працював у відповідача і знаходився від останнього в залежності. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом за довіреністю Мартинюк А.П. первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні останніх відмовити. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] первісні позовні вимоги визнали частко в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та стягнення судових витрат, в решті задоволення позову суд просили відмовити. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач за первісним позовом та третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] до судового засідання не з'явився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно підлягає до задоволення з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 08.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вінницької обласної дирекції, правонаступником усіх прав та обов'язків якого є позивач, і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/035-44/40204, згідно якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 40 000 дол. США строком до 07.12.2006 року зі сплатою 12% річних. Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами, шляхом здійснення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту (п.1.3 кредитного договору), а у разі прострочення грошового зобов'язання сплатити пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.9.1 кредитного договору). Окрім того, зобов'язався достроково погасити кредит протягом 30 днів на вимогу кредитора (п.п. 5.5, 5.6 кредитного договору). До умов кредитного договору вносились зміни, шляхом укладення додаткових угод №1 від 12.03.2006 року, №2 від 08.01.2009 року, №4 від 18.03.2010 року, якими по кредитному договору змінювалась відсоткова ставка: з 08.12.2006 року по 10.01.2010 року - 3,26% річних, з 11.01.2010 року по 18.01.2010 року - 9,26% річних, з 19.01.2010 року по 10.03.2010 року - 3,26%, надавались «кредитні канікули» тощо. Пунктом 3 додаткової угоди №2 було також визначено, що процентна ставка за кредитом підвищується до розміру 16,85% річних у випадку, якщо з будь-яких причин на поточний картковий рахунок відповідача [PERSON], відкритий у позивача, припинилося зарахування заробітної плати від юридичної особи - роботодавця. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладення додаткової угоди до кредитного договору. Окрім того, 08.12.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за виконання позичальником його кредитних зобов'язань. Також, 08.12.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач в забезпечення виконання умов кредитного договору передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,0 кв.м., що належить відповідачу [PERSON], на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 08.12.2006 року та зареєстрованого в реєстрі за №6582, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 08.12.2006 року за реєстровим №1777194. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 525-526, 530, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаними договором не виконав. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем умов кредитного договору, заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 24.10.2013 року становить 41 826,70 дол. США, що еквівалентно 334 320,81 грн., з них: 35 140,74 дол. США, що еквівалентно 280 879,93 грн. - заборгованість за кредитом ( в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 336,77 дол. США); 3 271,85 дол. США, що еквівалентно 26 151,90 грн. - заборгованість за відсотками (в тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 3 125,85 дол. США); 3 414,11 дол. США, що еквівалентно 27 288,98 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків. Заперечення відповідача [PERSON] та його представника - адвоката [PERSON] щодо нарахованої суми заборгованості по відсоткам та пені за прострочення сплати кредиту та відсотків, яка обрахована більш ніж за один рік, як на підставу про часткову відмову у задоволенні позову, суд не приймає до уваги з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати проценти. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 261 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення пені - один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Позовна давність встановлена законом. Може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України). Відповідно до п.10.4 кредитного договору до правовідносин, пов'язаних з укладанням та виконанням цього договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст.ст.257, 259 ЦК України). Таким чином, оскільки, кредитний договір №014/035-44/40204 від 08.12.2006 року був підписаний сторонами, відповідно останні в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема і щодо визначення відсоткової ставки за кредитом, і щодо збільшення строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені, а тому заперечення відповідача є безпідставними. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Відповідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України). Частина 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача [PERSON] всієї суми непогашеного кредиту, а в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON] на праві власності. З огляду на вище викладене, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 3343,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням №232601 від 30.10.2013 року, також підлягає солідарному стягненню з відповідачів, так як у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - [PERSON] про визнання кредитного договору частково недійсним, то суд приходить до висновку, що в задоволенні останнього слід відмовити з наступних міркувань. В обґрунтування своїх вимог як на підставу про задоволення позову щодо визнання п.3 додаткової угоди №2 від 12.01.2010 року до кредитного договору №014/035-44/40204 від 08.12.2006 року в частині збільшення відсоткової ставки до 16,85% недійсним, позивач посилається на те, що даний пункт був включений відповідачем одночасно з умовами про продовження дії відсоткової ставки в розмірі 3,26%, і на момент укладення угоди позивач працював у відповідача і знаходився від останнього в залежності, а тому був вимушений погодитись та підписати дану додаткову угоду на вкрай невигідних умовах. А тому вважає, що встановлюючи умову про підвищення відсоткової ставки у випадку його звільнення, відповідач фактично обмежив його конституційні права, встановлені ст.43 Конституції України щодо вільного вибору праці. Окрім того, позивач звертає увагу, що відповідачем всупереч положенням ч.3 ст.1056-1 ЦК України в редакції на момент укладення договору в односторонньому порядку було змінено відсоткову ставку кредиту. Однак, з даними твердженнями позивача погодитись не можливо, оскільки статтею 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Як було зазначено вище, відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Перш за все свобода договору полягає у праві громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Як вбачається з матеріалів справи оскаржуваний додатковий договір укладений у письмовій формі, містить реквізити та підписи сторін, зокрема всі реквізити установи банку, печатку банку, із будь-якими зауваження з приводу укладення оскаржувального додаткового договору до кредиту позивач до відповідача не звертався, що свідчить про те, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як того й вимагає ч.1 ст.638 ЦК України. зокрема і щодо визначення відсоткової ставки за кредитом. Окрім того, відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Одночасно, згідно ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк не може надавати кредити під проценти, ставка якого є нижчою від процентної ставки за кредитами, які бере сам банк, і процентної ставки, що виплачується ним по депозитах. Виняток можна зробити лише у разі, якщо при здійсненні такої операції банк не матиме збитків. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовна вимога позивача про визнання кредитного договору частково недійсним, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved