Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що є власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який він придбав 03.10.2019 року. У вказаному житлі зареєстровані відповідачі [PERSON] з 16.02.2006 року, [PERSON] з 31.01.1996 року, [PERSON] з 23.02.2007 року, [PERSON] з 16.02.2006 року, [PERSON] з 18.12.2019 року, але з 2015 року не проживають за вказаною адресою та жодним чином не користуються ним. Відповідачі не є родичами позивача, а належали до членів сім`ї колишнього власника будинку, та на даний час вони проживають за іншою адресою, але з реєстрації за вказаною адресою не зняті. Посилаючись на те, що відповідачі з 2015 року без поважних причин не проживають в будинку, що належить позивачу, останній просив визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 23.06.2020 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Від третьої особи - органу опіки та піклування на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження до суду надійшов письмовий висновок щодо розв`язання спору. Від представника третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі до суду не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись неодноразово рекомендованими листами зі зворотними повідомленнями, до суду повернулись поштові відправлення з відміткою про відсутність відповідачів, що у комплексі з наявним у справі актом депутата про встановлення факту непроживання від 25.05.2020 року дає підстави для висновку про те, що відповідачі за зареєстрованим у встановленому порядку місцем свого проживання відсутні, тому вони відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважаються повідомленими. Від відповідачів до суду не надійшло відзивів на позов. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, відповідачі не з`явилися в судове засідання та не подали відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.10.2019 року; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183483106 від 03.10.2019 року; акт депутата про встановлення факту непроживання від 25.05.2020 року; довідку відділу державної реєстрації виконавчого комітету Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області від 28.05.2020 року № 1848; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки № 189706226 від 21.11.2019 року; копію актового запису про народження № 874 від 24.10.2019 року; висновок органу опіки та піклування від 27.08.2020 року; витяг з протоколу комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації від 26.08.2020 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 03.10.2019 року, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] . Відповідачі [PERSON] з 16.02.2006 року, [PERSON] з 31.01.1996 року, [PERSON] з 23.02.2007 року, [PERSON] з 16.02.2006 року, зареєстровані у вказаному будинку позивача, в тому силі як члени сім`ї колишнього власника, але з 2015 року у вказаному житлі не проживають та жодним чином не користуються ним. Малолітній відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному житлі з 18.12.2019 року у зв`язку з реєстрацією у вказаному житлі його матері - відповідача [PERSON] , згоди на це позивач, як власник житла не надавав. При цьому з реєстрації за даною адресою відповідачі не знялися. Факт непроживання відповідачів в житловому приміщенні, що належить позивачу, підтверджується актом депутата про встановлення факту непроживання від 25.05.2020 року, а також тим, що суд неодноразово направляв відповідачам за вказаною адресою повідомлення про розгляд справи, проте поштові відправлення повернулись до суду з відмітками про відсутність відповідачів за даною адресою. Між сторонами відсутні будь-які договірні правовідносини з приводу володіння та користування відповідачами житловим будинком позивача, оскільки суду не надані належні та допустимі докази укладення між позивачем та відповідачами договорів найму належного позивачу житла (який відповідно до ст. 811 ЦК України має укладатись в письмовій формі), та такі факти позивачем заперечуються, і відсутні будь-які дані про досягнення між сторонами домовленостей по всім істотним умовам договору найму житла (предмет, строк, плата). Крім того, з долучених до справи відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що права користування чи інші похідні від права власності права на вказане майно крім позивача ні за ким не зареєстровані. Вказані обставини обмежують право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своєю нерухомістю. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з вимогами ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи процитовані вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном». Тому таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину. Більше того, з вказаних вище підстав за своєю сутністю передбачене ст. 405 ЦК України право користування чужим майном є спеціальним різновидом сервітуту, а тому на таке право користування відповідачем спірним житлом поширюються положення ст. 406 ЦК України, в тому числі п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, відповідно до якого сервітут припиняється у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Аналіз положень ст. 405 ЦК України через призму положень п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України вказує на те, що факт непроживання у спірному житлі понад три роки підряд незалежно від підстав такого не проживання, не звільняє особу від правових наслідків, передбачених п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України щодо припинення сервітуту, яка передбачає припинення сервітуту через його невикористання протягом трьох років підряд незалежно від причин такого невикористання. В даному випадку положення п.5 ч.1 ст. 406 ЦК України, з одного боку, забезпечують особі, яка користується відповідним сервітутом, можливість судового захисту свого права від порушень в межах строків позовної давності, з іншого боку, в разі невикористання особою права на такий захист - передбачає припинення вказаних правовідносин, що, в свою чергу, забезпечує реалізацію принципу правової визначеності правового статусу майна, оскільки ситуація, коли сервітут не використовується більше трьох років підряд, а користувач сервітуту не звертається за захистом своїх прав і через сплив вказаного строку фактично вже не може захистити свого права в суді, але сервітут при цьому зберігає свою дію лише формально, обмежуючи права власника, - очевидно суперечитиме принципу правової визначеності та без достатніх підстав і законної мети обмежуватиме права власника майна. Крім того, право користування чужим майном за ст. 405 ЦК України стосується виключно членів сім`ї власника такого житла. Тобто обов`язковою підставою для виникнення та існування такого права користування є членство особи в сім`ї власника житла. Якщо ж особа, яка була власником житла припинила своє право власності на таке житло (перестала бути власником житла) і таке житло перейшло у власність особи, яка не є членом сім`ї осіб, які таким житлом користувались в силу ст. 405 ЦК України, то і члени сім`ї колишнього власника житла втрачають право користування ним відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Вказане підтверджується позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №235/9835/15-ц та постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі №6-158цс14. У випадку, який є предметом судового розгляду, відповідачі не є членами сім`ї позивача, а попередній власник житла припинив своє право власності на нього. За такого, оскільки з 03.10.2019 року (з часу реєстрації права) новим власником спірного будинку став позивач, який не є членом сім`ї відповідачів, то відповідно до описаних вище обставин та положень закону право відповідачів на користування чужим майном, передбачене ст. 405 ЦК України, припинилось відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України і позивач має право в будь-який момент після набуття права власності на вказане житло звернутись до суду з відповідними вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним йому житлом. У зв`язку з наведеним, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Що стосується визнання таким, що втратив право користування житлом, малолітнього [PERSON] , то вказана особа була зареєстрована в будинку позивача вже після набуття ним права власності на спірне житло, як син відповідача [PERSON] , без згоди та відома позивача. Залучений до участі у справі орган опіки та піклування вважав неможливим визнання малолітнього таким, що втратив право користування житлом, оскільки це порушить його інтереси. Проте суд не може погодитись з висновком органу опіки та піклування щодо цього, оскільки, по-перше, висновок органу опіки та піклування не містить достатнього обґрунтування прийнятого рішення, по-друге, такий висновок не враховує тих фактів, що малолітній разом з матір`ю не проживає у вказаному будинку та був зареєстрований в будинку після набуття позивачем права власності на спірне житло без відома та згоди на це позивача. По-третє, на час реєстрації малолітнього в спірному будинку, як вказано судом вище, права власності та права сервітуту на дане житло члени сім`ї малолітнього втратили, тому він не мав достатніх підстав набути прав користування спірним житлом, оскільки відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» дитина набуває права користування житлом за умови, якщо таке житло належить члену її сім`ї. У зв`язку з цим, висновок органу опіки та піклування не може бути підставою для відмови у визнанні малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом. При цьому, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За такого, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання та місце її проживання визначається місцем фактичного проживання (а не місцем реєстрації) батьків дитини, у зв`язку з чим, власне малолітній [PERSON] прав та інтересів позивача не міг порушити та не може самостійно їх відновити, отже вимога про визнання його таким, що втратив право користування, є похідною від вимоги про визнання такою, що втратила право користування, матері [PERSON] - відповідача [PERSON] . У зв`язку з цим, слід визнати саме [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. За такого, позов загалом підлягає задоволенню. Внаслідок задоволення позову з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. 391 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved