Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював у відповідача з 01 жовтня 1982 року та 27 грудня 2013 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. Разом з тим, у день звільнення позивача, відповідачем було лише нарахована, але не виплачена позивачу компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. При цьому, не зважаючи на положення ст. 116 КЗпП України, станом на 03 березня 2014 року відповідач так і не здійснив з позивачем відповідних розрахунків. На підставі наведеного позивач вважає дії відповідача протиправними, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у загальному розмірі 2 523 грн. 42 коп., а також на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 27 грудня 2013 року по 03 березня 2014 року у сумі 3 978 грн. 48 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому, в частині позовних вимог щодо стягнення вихідної допомоги, враховуючи надану в судовому засіданні представником позивача довідку про наявну заборгованість, позивач просила стягнути на її користь 2 523 грн. 40 коп., а не 2 523 грн. 42 коп., як зазначено у позовній заяві. Представник відповідача Маковська Т.С. в судовому засіданні позов визнала частково та щодо задоволення вимог в частині стягнення вихідної допомоги у сумі 2 523 грн. 40 коп. не заперечувала. При цьому, в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку представник зазначила, що на даний час у підприємства немає коштів на таку виплату. Також пояснила, що з 27 грудня 2013 року по 03 березня 2014 року, тобто за період визначений позивачем, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за 42 робочі дні, а не за 66 днів, як зазначено у позовній заяві. Відтак, враховуючи розмір середньоденного заробітку, зазначеного позивачем у позовній заяві у сумі 60 грн. 28 коп., щодо правильності вирахування якого відповідач заперечень не має, вірною буде сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27 грудня 2013 року по 03 березня 2014 року у розмірі 2 531 грн. 76 коп. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 01 жовтня 1982 року працювала у Міському медично-виробничому підприємстві «Профілактична дезінфекція», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-6). При цьому, відповідно до заяви позивача від 07 листопада 2013 року про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію 27 грудня 2013 року [PERSON] було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП, про що свідчить копія наказу № 65-к від 05 грудня 2013 року (а.с. 7). Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вищенаведеного наказу № 65-к від 05 грудня 2013 року відповідач, окрім звільнення позивача, також розпорядився виплатити позивачу вихідну допомоги у розмірі 3 100 грн. 00 коп. та компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 7). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час з позивачем повністю не розрахувався. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача, визнанні представником відповідача, щодо стягнення з відповідача на його користь суми вихідної допомоги у розмірі 2 523 грн. 40 коп., розмір якої підтверджується довідкою № 2.6/42 від 20 березня 2014 (а.с. 16), є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27 грудня 2013 року по 03 березня 2014 року у розмірі 3 978 грн. 48 коп., суд вважає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки з 27 грудня 2013 року по 03 березня 2014 року, тобто за період визначений позивачем, підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за 42 робочі дні, а не за 66 днів, як зазначено у позовній заяві, а, відтак, враховуючи розмір середньоденного заробітку, зазначеного позивачем у позовній заяві у сумі 60 грн. 28 коп., щодо правильності вирахування якого відповідач не заперечував, стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 2 531 грн. 76 коп. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги та компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку підлягають частковому задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України та

Outcome: partial