Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування записів про право власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер двоюрідний брат позивача [PERSON] . Окрім позивача інші спадкоємці після померлого відсутні. В серпні 2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса КМНО Галаган О.В. з заявою про прийняття спадщини, згідно якої заведено спадкову справу № 3/2016. До складу спадщини увійшла квартира [ADDRESS] , яка за життя належала [PERSON] на праві власності. 08.11.2016 року позивачу стало відомо, що 21.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири за адресою: [ADDRESS] з`явився запис про реєстрацію права власності за іншим власником, а саме [PERSON] , який було вчинено на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2012 року, який посвідчено державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Лідією Андріївною, зареєстрований у реєстрі за №2-2737. Після цього, 09.11.2016 року, згідно рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний № 32299121 від 09.11.2016 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на вищевказану квартиру набула [PERSON] . Для запобігання інших незаконних дій позивач звернувся до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до ЄДРСР за № 12017100040001987 від 14.02.2017 року за ч. 1 ст. 190 КК України. В рамках вказаного кримінального провадження експертами Київського НДЕКЦ МВС України проведено почеркознавчу експертизу та згідно висновку експерта № 8-4/714 від 24.04.2017 року встановлено, що підпис та рукописний текст в графі «ПРОДАВЕЦЬ» в договорі купівлі-продажу серії ВТВ № 278322, укладеного 07.12.2012 року виконаний іншою особою, а не померлим [PERSON] . Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір купівлі продажу квартири ВТВ № 278322 від 07.12.2012 року, виданий державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Лідією Андріївною, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17011408 від 21.10.2016 року про право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17363309 від 09.11.2016 року про право власності [PERSON] на вищевказану квартиру. 18.10.2019 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зазначила, що докази позивача щодо невідповідності підпису та почерку [PERSON] в договорі серії ВТВ № 278322 від 07.12.2012 року є неналежними, оскільки джерела походження документів, що використовувались експертом у дослідженні в якості порівняльного матеріалу в кримінальному провадженні № 12017100040001987 не підтверджені іншими доказами, а тому неможливо встановити чи дійсно вони здійснені померлим, або ні. Щодо показів свідка у вищевказаному кримінальному провадженні зазначила, що такі покази отримані в межах кримінального провадження, а тому не можуть бути оцінені судом в межах даної цивільної справи. Вважає, що даною позовною заявою позивач має намір здійснити реституцію свого порушеного права, проте на думку відповідачки, таку дію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Зауважує, що оскільки в позовній заяві не містяться вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі продажу між [PERSON] та [PERSON] і цей договір не визнаний рішенням суду недійсним, то відсутні підстави для скасування запису про право власності [PERSON] на вищевказану квартиру. 14.04.2021 року представником позивача подані додаткові письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що чинним законодавством не передбачено визнання договорів неукладеними та не урегульовано такий спосіб захисту цивільного права, натомість законодавством врегульовано право визнання укладеного договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності, чим і скористався позивач, звертаючись із такою позовною заявою. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов визнала, пояснила суду, що на прохання знайомого прийняти участь у розпаюванні земель прибула до нотаріальної контори задля укладання правочину. Зміст правочину їй невідомий, вона з його змістом не ознайомлювалась. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Стегара О.М. в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлялись судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності інших її учасників. В судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] , яка пояснила, що допитувалась в якості свідка у кримінальному провадженні, відкритому на підставі заяви позивача. Оглянувши копію договору купівлі-продажу серії ВТВ № 278322 від 07.12.2012, зазначила, що цей договір нею не посвідчувався, у його змісті містяться помилки, стиль викладу відрізняється від посвідчених нею подібних договорів. Заслухавши пояснення учасників справи та покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON] , якому на момент смерті належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 23.02.2005 №6н-77, виданого Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою.. Позивач є двоюрідним братом померлого [PERSON] , що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29.11.2017 та його єдиним спадкоємцем. 08.08.2016 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Галаган О.В. з заявою про прийняття спадщини. 21.10.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири за адресою: [ADDRESS] з`явився запис про реєстрацію права власності за іншим власником, а саме [PERSON] , який було вчинено на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2012 року та посвідчено державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області Фоєю Лідією Андріївною, зареєстрований у реєстрі за №2-2737. 14.02.2017 року було відкрито кримінальне провадження № 12017100040001987 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в межах якого було проведено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № 8-4/714 від 24.04.2017 року встановлено, що підпис та рукописний текст [PERSON] в графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу серії ВТВ № 278322 від 07.12.2012 року не належить [PERSON] та виконаний іншою особою. Відповідно до ч.1,2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази, зібрані у справі мають відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності (ст.ст.77-80 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник відповідача [PERSON] висловив свої зауваження щодо наданого висновку експерта, в яких посилався на те, що джерела походження документів, що використовувались експертом у дослідженні в якості порівняльного матеріалу в кримінальному провадженні № 12017100040001987 не підтверджені іншими доказами, а тому неможливо встановити чи дійсно вони здійснені померлим, або ні. Судом було роз`яснено представнику відповідача його право клопотати перед судом про призначення у даній справі судової почеркознавчої експертизи для встановлення автентичності підпису та почерку [PERSON] у спірному договорі купівлі-продажу та наслідки невчинення таких процесуальних дій. Від проведення експертизи представник відповідача відмовився. Підстав для звільнення сторони відповідача від доказування своїх заперечень, судом не встановлено. З огляду на викладене, суд визнає належним письмовим доказом у справі висновок 8-4/714 від 24.04.2017, який складено за наслідками проведеного експертного дослідження в межах кримінального провадження № 12017100040001987. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Враховуючи те, що зібраними доказами підтверджено те, що спірний договір купівлі-продажу від 07.12.2012 щодо квартири [ADDRESS] не був підписаний продавцем [PERSON] , тобто його волевиявлення на укладання такого договору було відсутнє, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання цього договору недійсним. Позивачем заявлено вимогу про скасування запису про право власності, внесеного державним реєстратором Державного підприємства «СЕТАМ» Борискевичем Максимом Ігоровичем №31970966 від 21.10.2016 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До 16.01.2020 була чинною редакція ст. 26 цього Закону, яка передбачала, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься саме запис про скасування державної реєстрації прав. Однак Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» № 340-IX від 05.12.2019, який набрав чинності 16.01.2020, внесено зміни до вищевказаної норми і викладено її в наступній редакції: «У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону». Отже, з 16.01.2020 законодавцем виключено з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Європейський суд з прав людини не раз наголошував на необхідності ефективного захисту. Наприклад, у п.75 рішення від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» зазначено, що засіб захисту, який вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади. Конституційний Суд у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Враховуючи те, що позивачем заявлено позовні вимоги раніше внесення вищевказаних змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з метою ефективного захисту прав позивача суд вважає правильним скасувати рішення державного реєстратора Державного підприємства «СЕТАМ» Борискевича Максима Ігоровича №31970966 від 21.10.2016 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , визнавши позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису № 17363309 від 09.11.2016 року про право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. 09.11.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Падалкою Р.О. і зареєстрований в реєстрі за №6881. 09.11.2016 року, згідно рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний № 32299121 від 09.11.2016 року на підставі вищевказаного договору право власності на вищевказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Позивач просить суд скасувати запис про право власності [PERSON] , внесений на підставі цього рішення, посилаючись на те, що такі вимоги є реституцією внаслідок укладення недійсного правочину. Матеріально-правових вимог про визнання договору купівлі-продажу, за яким [PERSON] набуто право власності або вимог про витребування майна у неї позивачем не заявлено. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Ні позивач, ні спадкодавець [PERSON] не є стороною договору купівлі-продажу квартири від 09.11.2016. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Як зазначалось вище, позовних вимог про витребування майна з володіння [PERSON] не заявлено. Суд вважає, що вимоги позивача про скасування запису про право власності [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки вони є похідними від матеріально-правових вимог, яких у справі не заявлено. Посилання представника позивача на те, що позивач позбавлений права звертатись до суду з віндікаційним позовом, оскільки він не є власником спірного майна спростовуються положеннями ч.5 ст.1268 ЦК України, згідно якої незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Аналогічний правовий висновок неодноразово висловлений Верховним Судом, зокрема в постанові у справі № 303/6974/16-ц від 20.05.2020. З урахуванням принципу диспозитивної цивільного процесу, суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, що заявлені у справі та не вправі вирішувати вимоги, які у справі не заявлені. Судові витрати підлягають розподілу між сторонами у відповідності до положень ст.141 ЦПК України, а саме з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1409,60 грн. (за дві задоволені вимоги немайнового характеру). Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог до [PERSON] судом відмовлено, судовий збір за вимогу, що пред`явлена до неї, покладається на позивача.

Outcome: partial