Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі філії «Канівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про виплату заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 10.03.2017 року він був прийнятий на роботу в Філію «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду комірника. Керівником підприємства було видано наказ № 7ж від 09.03.2017 року про прийняття його на роботу. 27.09.2018 року філія «Черкаський райавтодор» була реорганізована у філію «Канівський райавтодор» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» шляхом приєднання. Зазначає, що у період його роботи в порушення вимог Закону заробітна плата не була виплачена. 30.05.2019 року ним було отримано попередження про скорочення штату працівників, підписане начальником Філії «Канівський райавтодор». 30.07.2019 року його було звільнено з посади у зв`язку із скороченням штату працівників згідно пункту 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено відмітку у трудовій книжці. Виплата належних йому сум в день звільнення здійснена не була. Крім того, при звільненні ним було отримано розрахунковий листок по заробітній платі за липень 2019 року, в якому зазначається, що відповідачем заборговано перед ним наступні виплати: вихідна допомога в розмірі 4558,60 грн.; доплата за вислугу років в розмірі 271,49 грн.; компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 1,86 грн.; компенсація відпустки в розмірі 8868 грн.; оклад в розмірі 3257,91 грн. На момент звільнення з ним не було проведено розрахунок за час існування трудових відносин, а саме з 01.05. по 30.07.2019 року, що становить 19162,55 грн. Також відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки, що на момент направлення позовної заяви становить 9087,68 грн. Вважає, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10000 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.05. по 30.07.2019 року в сумі 19162,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9087,68 грн., та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.12.2019 року провадження у справі відкрито, та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному його розгляді, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом № 7ж від 09.03.2017 року позивача прийнято на роботу в Філію «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду комірника. Наказом № 26-к від 25.07.2019 року його було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з 10.03.2017 року. Зазначене підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. В день звільнення та по сьогоднішній день розрахунок з позивачем проведений не був. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144цс1. Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивач просить стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.05. по 30.07.2019 року в сумі 19162,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9087,68 грн. Оскільки відповідачем не надано до суду розрахунку заборгованості заробітної плати позивача, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості. Таким чином на підставі ст. 116 КЗпП України вказана сума коштів підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, позивач заподіяння моральної шкоди обґрунтовує тим, що через неправомірні дії відповідача у невиплаті належних грошових коштів при звільненні, є порушенням законних прав позивача, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя та до вживання зусиль позивача пошуку додаткового джерела доходу, просить стягнути з відповідача 10000 гривень. Всі ці підстави суд розцінює саме, як завдання позивачу з боку відповідача моральної шкоди. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 3000 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивача, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку що позов підлягає до часткового задоволення. Постільки при подачі позову даної категорії позивач звільнений від оплати судових витрат, тому суд вважає, що на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Outcome: partial