Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.05.08 між нею та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №ВL3244 про надання кредитної послуги у валютах, що дорівнює 156000 доларів США. 16.05.08 між тими ж сторонами укладено додатковий договір №ВL3244 /К-1 до генерального договору про надання кредитних послуг №ВL3244 від 16.05.08 року. Зазначений договір укладений із визначенням його змісту та істотних умов на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. На час його укладання працівники банку запевнили її, що договір відповідає всім вимогам закону. В той же час, на сьогодні зрозуміло, що Банк сприяв введенню мене в оману щодо підписання Договору, деякі пункти якого обмежують та порушують права, тобто ці умови є несправедливими, а дії банку були проявом його недобросовісної діяльності. На даний час вона вважає, що банком було порушено вимоги пункту 3.6 ст. 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.07 №168. Банк в порушення цих вимог фактично у пункті 1.3 договору за надання кредитних послуг позичальник сплачує банку плату за кредитні послуги. Подальше виконання спірного договору на умовах, що діють на даний час, є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципів добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс оговорених прав та обов'язків на її шкоду як споживача кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитом у доларах США. Це є способом зловживання правом, коли всі ризики національної валюти України, шляхом порушення вимог законодавства банк покладає як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на неї, що в свою чергу с грубим порушенням ч. 3 ст. 13 ЦК України. Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за кредитом, та внесення в договір пункту, що значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з банком у разі настання певних подій, дає право позичальнику звернутися до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначені основні принципи державної політики щодо захисту прав споживачів (в т.ч. позичальників), їх права та механізм державного захисту в Україні та який є основним нормативно-правовим актом у цій сфері. Суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У зв'язку з чим, договір має бути в цілому на вимогу споживача визнані недійсним. Просить суд на підставі ст.ст. 3, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 ЦК України, ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати генеральний договір №ВL3244 про надання кредитних послуг від 16.05.08 та додаткову угоду до нього №ВL3244/К-1 недійсними з моменту укладення. У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити. Від представника відповідача надійшла заява, в які він просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 16.05.08 між сторонами укладено генеральний договір про надання кредитних послуг №ВL3244, відповідно до якого банк зобов'язався надавати позичальнику кредитні послуги у валютах, вказаних у договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 156000 доларів США. Крім того, 16.05.08 між сторонами укладено додаткову угоду №ВL3244/К-1 до вищезазначеного договору відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) у сумі 164000 швейцарських франків, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених в даній індивідуальній угоді. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, пунктом 1.3 генерального договору передбачено, що за надання кредитних послуг позичальник сплачує банку плату за кредитні послуги, а пунктом 3.3 додаткової угоди встановлено, що позичальник сплачує банку винагороду за надання кредиту у розмірі 0,99% від суми кредиту. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Таким чином, враховуючи, що банк має право встановлювати комісійну винагороду за надані послуги, то вважати, що вищезазначені пункти генерального договору та додаткової угоди до нього порушують права позивача не має. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У той же час з п. 7.4 генерального договору вбачається, що позичальник укладенням договору підтверджує, що до укладення ним договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну вартість кредиту, а тому і в цій частині доводи позивача не знайшли свого підтвердження. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, цим же п. 7.4 генерального договору встановлено, що позичальник укладенням договору підтверджує, що попереджений банком про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе саме він, йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Отже, підстав вважати, що умови генерального договору та додаткової угоди щодо надання кредиту в іноземній валюті, погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті є несправедливим не має, так як кредит позивач отримав також в іноземній валюті та це не суперечить чинному законодавству. Відповідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, спірний генеральний договір та додаткова угода до нього не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні. З викладеного,

Outcome: dismissed