Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення встановленої за рішенням суду заборгованості середньомісячної заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року на його користь було стягнуто з відповідача ТОВ «Астарта-Київ» 4793,15 грн. середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум та 300 гривень витрат за надання юридичної допомоги. Зазначає, що всупереч вимогам закону та рішенню суду, відповідач не провів з ним розрахунок і на час звернення до суду з даним позовом, що є вважає підставою для стягнення з ТОВ «Астарта-Київ» відповідно до ст.117 КЗпП України середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку. Позовні вимоги позивачем неодноразово уточнювалися та частково залишалися без розгляду. Згідно останньої редакції позовної заяви від 21 червня 2016 року свої вимоги мотивує тим, що на виконання рішення суду отримав виконавчий лист №2-197/2007 р. від 29.09.2007 року, пред'являв його до виконання. Супровідним листом від 16.01.2009 року Кобеляцький районний суд Полтавської області виконавчий лист йому повернув для пред'явлення його за місцем знаходження боржника. Вказує на те, що неодноразово звертався до ТОВ фірма «Астарта-Київ» щодо добровільного виконання рішення, однак відповідач рішення не виконав. Посилається на те, що виконавчий лист направляв також до ВДВС Подільського РУЮ м. Києва за місцезнаходженням відповідача, однак постановою державного виконавця від 16.07.2010 року [PERSON] йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Обґрунтовує свої вимоги також тим, що він з поважних причин не пред'явив виконавчий лист до виконання, оскільки в період з 2007 року по 2011 рік проти нього було порушено ряд кримінальних справ, він доглядав за батьком інвалідом 2 групи, приймав участь у його захисті в суді до 2013 року, з 2014 року по 2015 рік приймав участь в АТО. Вказував також на те, що після смерті батька постійно хворів та лікувався, а тому з поважних причин не займався стягненням коштів з відповідача. Посилається також на те, що до спірних правовідносин не може застосовуватися строк позовної давності, оскільки закон пов'язує його право на стягнення середнього заробітку з днем фактичного розрахунку, а в даному випадку на момент звернення з позовом фактичний розрахунок з ним за рішенням суду не проведено. Зазначає, що при постановленні рішення від 26 вересня 2007 року про стягнення з ТОВ фірма «Астарта-Київ» на його користь 4793,15 гривень середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум, Апеляційний суд Полтавської області розрахував вказану суму шляхом множення середньоденного його заробітку - 56,39 гривень на 85 робочих днів (період затримки у виплаті розрахунку відповідачем). За таким же принципом він нарахував суму заборгованості середньомісячної заробітної плати за час невиплати починаючи з дня постановлення рішення Кобеляцьким районним судом Полтавської області 24 травня 2007 року по 21 червня 2016 року, тобто до дня подачі уточненої позовної заяви, а всього за 2292 робочих днів (56,39 грн. х 2292 дні) на суму 129 245, 88 грн. Крім того, посилається на те, що дії відповідача призвели до порушення його законних прав, до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, що змусило його докладати додаткових зусиль для організації свого життя, мотивуючи також і тим, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілому особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним і тому враховуючи вищевикладене та посилаючись на глибину душевних страждань, вважав, що відповідач своїми діями спричинив йому моральну шкоду у розмірі 129 245,88 грн. за умисне не виконання рішення суду на протязі 9 років і 2 місяці. У зв'язку з вищевикладеним просив суд стягнути з відповідача 608,58 гривень понесених витрат на придбання квитків на транспорт за час розгляду справи; суму заборгованості середнього заробітку за весь час затримки відповідачем у виплаті йому за рішенням суду середньомісячної заробітної плати за весь час затримки з виплатою розрахункових сум, по день фактичного розрахунку - 129245,88 гривень та 129 245,88 гривень моральної шкоди, а всього стягнути з відповідача ТОВ фірма «Астарта-Київ» на його користь суму в розмірі 259 100,34 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав його недоведеності та надуманості. Зазначили, що відповідач провів з позивачем повний розрахунок при звільненні, однак із запізненням на 85 робочих днів у зв'язку з чим судовим рішенням і було стягнуто середньомісячну заробітну плату. При цьому вимоги ст.117 КЗпП України, на яку позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки дана норма регулює питання відповідальності за невиплату заробітної плати, а не за невиплату компенсації за несвоєчасний розрахунок. Крім того, відповідачем було подано до суду заяву про застосування тримісячного строку позовної давності для звернення до суду з трудовим спором, встановленого ст.233 КЗпП України (а.с.178). Вислухавши пояснення позивача та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2006 року [PERSON] був звільнений з посади регіонального агронома в управлінні сільськогосподарського виробництва за власним бажанням. В день звільнення з посади [PERSON] не працював, та 11 грудня 2006 року направив відповідачу вимогу про проведення з ним розрахунку при звільненні. Розрахунок з позивачем було проведено лише 11 квітня 2007 року, тобто через 85 днів з дня пред'явлення вимоги про проведення розрахунку при звільненні. Дані обставини встановлені судовими рішеннями по справі та не заперечуються сторонами. 24 травня 2007 року рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області було стягнуто з ТОВ фірма «Астарта-Київ» на користь [PERSON] 6484,85 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки та 7048,75 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 500 грн. моральної шкоди, 300 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати. 26 вересня 2007 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 травня 2007 року було скасовано та стягнуто з відповідача на користь позивача 4793,15 грн. середньомісячної заробітної плати за час затримки з виплатою розрахункових сум та 300 грн. витрат на правову допомогу (а.с. 54-64). На підставі рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року Кобеляцьким районним судом Полтавської області позивачу було видано виконавчий лист (а.с.11), який [PERSON] пред'явив до виконання 16 липня 2010 року (а.с.12). 16 липня 2010 року державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ м. Києва було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з тих підстав, що виконавчий лист не містив даних про ідентифікаційний номер боржника та містив неточність щодо дати його видачі (а.с.12). Докази про те, що вчинялися якісь дії щодо виправлення описки у виконавчому листі та щодо пред'явлення його до виконання повторно в матеріалах справи відсутні і не заперечуються позивачем. З наданих суду матеріалів вбачається, що позивач вів переписку з відповідачем щодо добровільного виконання рішення суду, однак таке рішення виконане не було (а.с. 51, 52). Посилаючись на те, що станом на 21 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року не виконане, а йому не виплачена середньомісячна заробітна плата, він звернувся до суду з даним позовом для зобов'язання відповідача здійснити виплату його зазначених ним сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Дана норма передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. В конкретному випадку дійсно мала місце затримка розрахунку при звільненні позивача [PERSON] на 85 днів. Разом з тим, компенсація за затримку виплати розрахункових сум, які належали до виплати при звільненні [PERSON], була стягнута на користь позивача рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2007 року. В свою чергу, ст.117 КЗпПУ не поширюється на правовідносини, що складаються між колишнім працівником та роботодавцем у випадку несплати роботодавцем компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільнені. Подаючи позовну заяву до суду, позивач [PERSON] допустив підміну понять «невиплата заробітної плати та розрахункових сум при звільненні» з поняттям «невиплата компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні». Вимоги ст.117 КЗпПУ стосуються лише зобов'язання роботодавця здійснити виплату виключно в разі встановлення факту не проведення розрахунку з виплати заробітної плати та сум при звільненні. Таким чином, у суду відсутні підстави для нарахування заробітної плати позивачу за період невиплати компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України. Крім того, покладення будь-якої відповідальності на відповідача могло б бути здійснене виключно у випадку наявності вини ТОВ «Астарта-Київ» у не проведенні виплати. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, позивачем так і не було вжито заходів щодо відкриття виконавчого провадження, а виконавчий лист, за яким могло б відбутися стягнення, знаходиться в матеріалах даної справи. Статтею 237-1 КЗпП України, передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Вимога про відшкодування моральної шкоди взаємопов'язана з первинною вимогою про стягнення коштів, відмова у задоволенні якої виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача, а відтак і про відсутність підстав для їх задоволення і в частині вимог щодо відшкодування на його користь моральної шкоди. Позивачем же в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували зворотнє, а ті які надані, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки об'єктивно спростовуються в сукупності матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні обставинами. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що у відповідача були наявні всі передбачені законом підстави для відмови в задоволенні вимог позивача, суд приходить до висновку про відсутність порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача у правовідносинах, які склалися між ним та відповідачем та їх недоведеності в суді. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. Що стосується стягнення з відповідача витрат на проїзд до м. Києва, то такі витрати відповідно до ст. 85 ЦПК України несуть сторони, а тому 608,58 гривень, які позивач просить стягнути з відповідача в порядку розподілу судових витрат, не можуть бути стягнуті в силу вимог закону, а також з огляду на відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного, ст. 43 Конституції України, ст.ст. 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 15, 16 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплаті праці», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. №9, Постанови Верховного Суду України від 07.11.2012 року у справі №6-135цс12,

Outcome: dismissed