Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звільнення з-під арешту належного його батькові [PERSON], смерть якого сталася 25 вересня 2016 року, майна, накладеного 17 липня 2009 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. В позові зазначив, що є сином і спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] Його звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини увінчалось отриманням відмови у вчиненні нотаріальної дії через наявність арешту майна і заборони його відчуження, які унеможливлюють отримання свідоцтва про право на спадщину. Вказані заходи забезпечення виконавчого провадження вжиті під час примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в справі за позовом комунального підприємства «ВРЕЖО-10» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги. На теперішній час у провадженні відділу державної виконавчої служби немає цього виконавчого провадження. Як випливає з відповіді начальника Шевченківського ВДВС, 20 грудня 2011 року виконавчий документ на підставі постанови державного виконавця повернутий стягувачу, і з того часу він повторно до відділу не надходив. Наявність арешту порушує права позивача як спадкоємця, у звязку з чим він просить звільнити його з-під арешту. В судове засідання позивач не зявився. Його представник надала суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та розгляд справи у її відсутність, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи, у звязку з чим суд в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України знаходить за можливе вирішувати справу без участі позивача і його представника. Представник відповідача, належним чином повідомленого про час та місце вирішення справи, до суду не зявився, що за умови згоди представника позивача, висловленої в письмовій заяві, є підставою для ухвалення заочного рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького МУЮ [PERSON] від 17.07.2009 року накладений арешт на майно боржника та оголошена заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь комунального підприємства «ВРЕЖО-10» за спожиті житлово-комунальні послуги у сумі 6734 грн. 51 коп. (а. с. 6). 20 грудня 2011 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 6). Як випливає з довідки Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, повторно вказаний виконавчий документ до відділу не надходив (а. с. 7). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент вчинення вказаних заходів забезпечення виконавчого провадження, примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, а згідно із ст. 1 Закону виконавче провадження це сукупність дій, що спрямовані на примусове виконання рішень судів. Суд вважає, що державний виконавець, в провадженні якого перебував виконавчий документ, діяв правомірно, прийнявши оскаржуваний захід забезпечення виконавчого провадження. Підставою для повернення виконавчого документа стягувачу стала неможливість встановити особу боржника у результаті вжитих державним виконавцем заходів (п. 5 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»). Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону, як випливає з частини 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Підстави для закінчення виконавчого провадження перелічені в статті 49 Закону, і вона не містить такої підстави, як повернення виконавчого документа стягувачу. З наведеного випливає, що лише закінчення виконавчого провадження має наслідком скасування заходів його забезпечення. Між тим виконавчий документ був повернутий стягувачу, а це означає право стягувача повторно предявити документ до примусового виконання і відсутність підстав для винесення постанови про закриття виконавчого провадження і скасування арешту належного боржнику майна. У звязку з викладеним суд не вбачає в діях державного виконавця, уповноваженого на неухильне дотримання законності під час здійснення виконавчого провадження, ознак протиправності. Разом з тим, відсутність виконавчого провадження протягом шести років в провадженні підрозділу виконавчої служби за умови закінчення строку виконавчої давності і припинення стягувача-юридичної особи, у якої немає правонаступника, позбавляє сенсу вжитий державним виконавцем захід виконавчого провадження і посягає на право особи реалізовувати своє право на спадкування повною мірою. У звязку з викладеним суд вважає за можливе захистити право заявника та ухвалити про скасування арешту на належне йому як спадкоємцю боржника у виконавчому провадженні майно. Виходячи з викладеного,

Outcome: approved