Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення коштів у розмірі 252102,76 грн., мотивуючи тим, що 13.04.2016 між ним та відповідачем було укладено договір поставки № 22-2/16. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання у повному обсязі, сплативши відповідачу грошові кошти у розмірі 134000,00 грн. від 21.04.2016 та 29675,00 грн. від 12.05.2016, що підтверджується розпискою відповідача. Відповідач, в свою чергу, порушив порядок виконання зобов`язань за зазначеним договором, станом на 11.02.2019 свої зобов`язання не виконав. Ухвалою судді від 21.08.2019 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Від відповідача відзив на позов не надходив до суду, копія належним чином завіреної ухвали про відкриття провадження від 21.08.2019, разом з копією позовної заяви з додатками, судом направлялися за місцем проживання (перебування) вказаним в позовній заяві. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 13.04.2016 між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір поставки №2202/16. Відповідно до п. 2.2. даного договору зазначено, що загальна вартість товару за цим договором складає 163675,00 грн., з ПДВ. Пункт 3.3. договору містить положення про те, що строк поставки товару складає до 5 робочих днів з моменту оплати покупцем загальної вартості замовленої партії товару згідно п. 2.2. цього договору. Відповідно до копії розписки відповідача, позивачем було сплачено 21.04.2016 грошові кошти в сумі 134000,00 грн. та 12.05.2016 грошові кошти в сумі 29675,00 грн. Станом на 30.06.2016 відповідачем не було виконано його зобов`язання по договору поставки №2202/16 від 13.04.2016 і позивач направив на адресу ФОП [PERSON] претензію. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній робочі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Разом з тим, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права шляхом лише стягнення коштів з відповідача. Крім того, із зазначених позивачем предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стало порушення умов договору. Проте позивачем не пред`явлено вимогу про визнання договору поставки №2202/16 недійсним. Вимоги позивача, щодо повернення сплачених коштів по договору у сумі 163675,00 грн., стягнення пені в розмірі 20459,37 грн., 3% річних у розмірі 13417,53 грн., інфляційних витрат в розмірі 54550,86 грн. не мають правових підстав без попереднього визнання недійсним чи розірвання договору на основі якого були сплачені кошти. Враховуючи викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову.

Outcome: dismissed