Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати договір фінансового лізингу № 2284 від 29.05.2017, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», недійсним; стягнути з відповідача на свою користь сплачений авансовий платіж в сумі 430000грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6000грн. Обґрунтовуючи доводи позову зазначає, що 07.03.2017 між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 2284 на придбання автомобіля «LADA Largus» та відповідач прийняв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу протягом 90 днів після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організації договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору. У день підписання договору лізингу позивача сплатив на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» 43000грн. як авансовий платіж. Проте, навіть по завершенню вказаного періоду автомобіль переданий не був. Маючи намір визнати укладений договір недійсним, позивач у липні 2017 звернувся із заявою до відповідача, отримавши відповідь про відсутність підстав визнавати договір недійсним, при цьому, про повернення грошових коштів нічого не зазначалось. Позивач вважає, що відповідачем с самого початку введено в оману, договір лізингу зі сторони лізингодавця підписано юридичною особою, що не мала права на вчинення таких правочинів без ліцензії, договір має несправедливі умови, підлягає нотаріальному посвідченню тощо, що порушують права та інтереси позивача, як споживача. У звязку із відсутністю юридичної освіти позивача звернувся за правовою допомогою до фахівця, сплативши 6000грн. Позивачем надано заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, заяв про поважність причин своєї відсутності або про розгляд справи за його відсутністю не надав, тому суд розглядає справу у відсутності відповідача, постановляючи заочне рішення, що не суперечить правилам ст. 280 ЦПК України. Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Так, встановлено, що 07.03.2017 між позивачем та ТОВ «Єврокар Україна» укладено договір фінансового лізингу № 2284 на придбання автомобіля «LADA Largus» та відповідач прийняв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу протягом 90 днів після внесення на поточний рахунок лізингодавця комісії за організації договору, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу та оплати різниці у разі зміни вартості предмету договору. Відповідно до правил ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно з п. 1.3 вказаного вище договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодежувачу на строк та на умовах, передбаченим цим договором. Так п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного Договору. У ст. 11 Договору визначені умови переходу від Лізингодавця до Лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання Лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених Договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Отже, на такі правовідносини, що склалися між сторонами, поширюються, зокрема, елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Далі, ч. 1, 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: - умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; - умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону про захист прав споживачів захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Згідно з ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який Лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Зі змісту Договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження Лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права. Майно, що передається Лізингодавцем у користування Лізингоодержувачу за таким договором, Лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених Лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес Лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес Лізингоодержувача у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. У відповідності до вимог ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)\~відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Далі, із п.п. 1.1, 8.2. вбачається, що вартість предмету лізингу «Lada Largus Cross» становить 13581,13 доларів США, що у еквіваленту на гривню становить 359900грн. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, погоджена сторонами вартість предмету лізингу і сам предмет лізингу є істотними умовами договору. Далі, п.п.12.1, 12.2, 12.3 договору визначений порядок розірвання договору і повернення лізингового та авансового платежів, зокрема зазначено, що Лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням……, Лізингодавець має право розірвати даний договір односторонньому порядку з Лізингоодержувачем, який не сплатив авансовий платіж у повному обсязі і в строки…., при цьому комісія за організацію угоди в таких випадках не повертається. Як встановлено умовами Договору, до отримання в користування предмета лізингу, Лізингоодержувач повинен сплатити Лізингодавцю комісію за організацію угоди, авансового платежу тощо. Вказане випливає із визначення термінів у Договорі, його умов та підтверджується квитанцією. У розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що комісія за організацію угоди першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги Лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладанням та обслуговуванням договору. Розмір комісії відображається у Додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Позивач наполягає, що передбачити таку суму в розмірі 43000 лише за організацію, ведення договору тощо, є неможливим, т.я. вказана сума зазначалася представниками відповідача як перший внесок або передплата, позивач впевнений, що частково сплачував вартість автомобіля. Протилежне, що спростовує доводи та ствердження позивача, з боку відповідача суду не представлено. Таким чином, можливо зробити висновок, що особа свідомо розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 43000грн. лише в рахунок організації та ведення договору, укладання договору, оскільки така сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, становить десяту частину вартості автомобіля, при чому не за акційною ціною, на що погодився позивач, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну. Статтею 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Із змісту Договору вбачається, що комісія за організацію угоди це першочерговий єдиноразовий платіж, який не входить до складу обовязкового авансового платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організацію та ведення договору. З огляду на положення ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізиногодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Отже, комісія за організацію угоди (адміністративний платіж) не є лізинговим платежем. Про те, що комісія за організацію угоди не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі «Визначення термінів», лізинговий платіж і комісія за організацію угоди мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що комісія за організацію угоди не підпадає під визначення лізингового платежу, наведеного у ст. 16 вказаного вище Закону. Таку обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1, 12.2., 12.3 Договору передбачено, що у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем комісія за організацію угоди за організацію даного Договору Лізингодавцем не повертається. Далі, за приписами ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Між тим, такі права позивача, як Лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного Договору. Так, відповідно до п.п. 12.1, 12.13 Договору при його розірванні позивач зазнає невиправдано великі збитки, оскільки комісія за організацію угоди (адміністративний платіж) в такому випадку поверненню не підлягає. Окрім того, до Лізингоодержувача застосовуються додаткові штрафні санкції. Таким чином, вбачається, що за невиконання договірного зобов'язання Лізингодавець не несе відповідальності перед Лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 43000грн., тобто перебуває у вигідному становищі. Такі умови Договору є несправедливими та з огляду на те, що згідно п. 12.1 Договору наслідком розірвання Договору з ініціативи Лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 20% від сплаченого авансового платежу за дострокове розірвання договору, з неповерненням комісії за організації угоди. Таким чином, суд надійшов до висновку, що відповідач не обґрунтовано встановив неспівмірний розмір комісії за організацію угоди та така послуга, у розумінні ст. 16 Закону «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, та фактично полягала у виготовленні форми договору, при цьому, відповідач не поніс жодних витрат, крім укладання договору, який для нього є типовим. Отже, умови договору про неповернення комісії за організацію угоди, штрафні санкції у випадку розірвання Договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Далі, відповідно до спірного договору комісія про організацію угоди впливає на перший платіж, а в подальшому на придбання, поставку та прийом - передачу предмета лізингу. В силу ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли визнання недійсним положення договору зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З квитанції від 29.05.2017 вбачається, що позивач на виконання Договору сплатив відповідачу грошову суму в розмірі 43000грн. Такий факт є порушенням принципу справедливості та добросовісності та ставить позивача у невигідні фінансові умови. Відповідно до положень ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Отже, умови оспорюваного правочину порушують ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансовий лізинг», т.я. є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги і тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів». Вищевикладене свідчить про обґрунтованість вимог позову в цієї частині, тому у суду є правові підстави для його задоволення в визнання договору фінансового лізингу від 29.05.2017 недійсним. Далі, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у сумі 6000грн. Між тим, у підтвердження такої вимоги з боку позивача надано лише копію квитанції про сплату вказаної суми, при відсутності договору, акту виконаних робіт тощо, внаслідок чого такі вимоги є належним чином не доведеними і задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial