Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Однак відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту, відсотків по ньому та пені у встановленні договором терміни, у звязку з цим станом на 31 жовтня 2016 року сума заборгованості відповідача складає 13301,51 грн., з яких: 237,79 грн. заборгованість за кредитом, 8754,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3200,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 609,60 грн. штраф (процентна складова). У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні змісту позову. Позов підтримав та просив його задовольнити, вказуючи на своєчасність звернення позивача до суду з вимогою про стягнення заборгованості, відсутність доказів на підтвердження вини банку у виникненні заборгованості. Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправомірне нарахування заборгованості, оскільки 01 січня 2014 року, 09 січня 2014 року, 21 січня 2014 року без участі відповідача, з неактивного рахунку відповідача з негативним балансом без його відома здійснено дії щодо оплати рахунків мобільних операторів. На претензії позивача відповідач операцій не відмінив, продовжуючи нараховувати заборгованість, без письмового повідомлення банком продовжено нарахування заборгованості за договором. Вказує на неправомірне нарахування заборгованості порівняно з основною сумою заборгованості за кредитом, неправомірне нарахування відсотків за договором. Подав заяву про застосування позовної давності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що 20 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № б/н, який складається з заяви позичальника, Пам`ятки клієнта,Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 300,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Пам`яткою клієнта, Тарифами [PERSON] складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. З огляду на викладене вбачається, що між сторонами склались правовідносини передбачені главою 71 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконує, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем. Так, станом на 31 жовтня 2016 року нарахована позивачем відповідачу сума заборгованості складає 13301,51 грн., з яких: 237,79 грн. заборгованість за кредитом, 8754,12 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3200,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 609,60 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, суд вбачає підстави для задоволення позову та присудження до стягнення заборгованості за договором на користь позивача з відповідача заборгованості за кредитним договором у зазначеному вище розмірі. Таким чином, огляду на прострочення термінів сплати заборгованості за кредитом, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за кредитним договором, нараховані відсотки та неустойка на підставі ст. 1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, вирішуючи питання щодо пропуску строку позовної давності, суд виходить з положень ст.ст.256, 257 ЦПК України, якими встановлено загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та який становить 3 роки та сплив якого є підставою для відмови в задоволенні позову. Також суд враховує і положення ч.1, 3 ст.264 ЦПК України, якими передбачено переривання строку позовної давності у випадку вчинення особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, після вчинення яких перебіг позовної давності починається спочатку. Так, надані позивачем матеріали свідчать про те, що строк дії платіжної картки, наданої на виконання кредитного договору становить до серпня 2015 року. Позивач з позовом звернувся 23 листопада 2016 року. Судом позов отримано 28 листопада 2016 року. Сторонами в п.1.1.7.31 Погоджено строк позовної давності щодо вимог про поверненню кредиту 50 років. Останнє погашення заборгованості відповідачем 17 грудня 2013 року. Відтак, суд приходить до висновку, що звернувшись з позовом 23 листопада 2016 року, тобто в межах трирічного строку від дати останнього вчинення дій, що свідчили про визнання боргу, позивач строк позовної давності з вимогами про стягнення основної суми заборгованості та процентів по ньому не пропустив та підстав для його застосування суд не вбачає. Водночас, з урахуванням положень ст.61 Конституції України, правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 на думку суду не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафів в розмірі 500,00 грн. та 609,60 грн., оскільки з матеріалів справи вбачається нарахування позивачем відповідачу неустойки у вигляді пені за порушення строків виконання зобов`язання в розмірі 3200,00 грн. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому, визначаючи розмір пені, заявлений до стягнення, суд виходить з положень ст.258 ЦК України, яка встановлює спеціальну позовну давність до вимог про стягнення неустойки, положення договору, Умови та Правила надання банківських послуг (п.п.2.1.1.12.6.1, 2.1.1.12.6.2), умови Договору, щодо збільшення процентної ставки у разі прострочення терміну повернення кредиту на строк, більший ніж 55 днів, наданий суду розрахунок суми заборгованості, заяву відповідача про застосування строку позовної давності, внаслідок чого вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню, нараховану банком відповідно до умов договору за період з 22 листопада 2015 року по 22 листопада 2016 року в розмірі 1200,00 грн. Крім того, зі змісту поданого позивачем до суду договору не вбачається будь-яких істотних умов, які б вказували відповідно до ст.ст. 628, 638 ЦК України на укладання змішаного договору з елементами договору комісії за визначенням ст. 1011 цього Кодексу, окрім комісійної плати, умови нарахування якої та її розмір не зазначені і встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Згідно ст.ст. 202, 203, 509 ЦК України за загальним правилом не допускається зобов'язання без відповідної правової підстави його виникнення, через що відсутність факту надання послуг комісії, виключає її нарахування, а тому в позові в частині цих вимог належить відмовити за відсутності згідно ст. 11 ЦК України підстав виникнення права у позивача. Перевіряючи посилання відповідача на неправомірне нарахування процентів, суд виходить з відсутності доказів на підтвердження означеної позиції, а тому не приймає дані посилання до уваги. Розглядаючи посилання відповідача на неправомірне списання позивачем грошових коштів, яке відбулося з неактивного рахунку відповідача з негативним балансом 01 січня 2014 року, 09 січня 2014 року, 21 січня 2014 року, суд виходить з положень п.1.1.7.2 Умов та Правил, відсутності доказів звернення відповідача до позивача з вимогою щодо оскарження проведених операцій, відсутності належних доказів на підтвердження зупинення дій щодо можливості використання кредитного рахунку відповідача на дату проведених операцій, а тому не приймає їх до уваги. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що позивачем документально підтверджено сплату судового збору у сумі 1378,00 грн., тому у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial