Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому та його сину [PERSON] на праві спільної часткової власності на лежить по Ѕ частині квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач про справі є його племінником, якого він зареєстрував на його прохання, так як він не мав свого житла. Племінник [PERSON] не проживає у квартирі більше двох років, місце проживання йому невідомо, але здійснити зняття його з реєстрації в цьому будинку позасудовим шляхом не можливо, позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, але надав заяву про розгляд справи без його участі, позовну заяву визнає та просить її задовольнити. Третя особа в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про дату та місце розгляду справи, заяв про відкладення справи до суду не надав. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та інші докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07.03.2017 року позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних долях по Ѕ частині належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Це підтверджується також копією технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , яка по Ѕ частині належить позивачу [PERSON] та третій особі [PERSON] (а.с.9). З копії паспорту позивача (а.с. 5) вбачається, що його місце проживання зареєстровано за вищевказаною адресою. Відповідно до інформації, наданої Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 29.09.2020 р. на запит суду, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 23.01.2018 р. По теперішній час (а.с. 12). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю - про позбавлення права користування житловим приміщенням (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11). Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінивши в сукупності докази, надані позивачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що останній з власної волі не мешкає за місцем реєстрації понад рік, При цьому реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, перешкоджає йому у здійсненні ним права користування та розпорядження належною йому квартирою.

Outcome: approved