Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 09.07.2015 року, відповідач отримав кредит у розмірі 6560,22 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач свої обов`язки по договору виконує неналежним чином, прострочена заборгованість станом на 27 травня 2019 року становить 18035,90 грн., яка складається з 6560,23 грн. заборгованості за кредитом, 2,58 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 10245,60 грн. заборгованості за пенею та комісією, 1227,49 грн. штрафу у відповідності до п.2.2 Генеральної угоди. А тому просив стягнути з відповідача суму боргу та судові витрати по справі. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.10.2019 року позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Ухвалою суду від 11.03.2020 року дане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з письмовою заявою, в якій позов підтримує повністю, просить справу розглянути в її відсутність та відмовити в застосуванні строків позовної давності з підстав, викладених у відповіді на заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, в якій позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог, а також просив розглянути справу в його відсутності. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Судом встановлено, що 09.07.2015 року між банком та відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.5), відповідно до п.2.1. якої банк надає відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 6560,23 грн. на строк шість місяців з 09.07.2015 року по 31.01.2016 року у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31.01.2016 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання за генеральною угодою, не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, у зв`язку з чим станом на 27.05.2019 року заборгованість становить суму 18035,90 грн., яка складається з 6560,23 грн. заборгованості за кредитом, 2,58 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 10245,60 грн. заборгованості за пенею та комісією, 1227,49 грн. штрафу у відповідності до п.2.2 Генеральної угоди, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.3). Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. \~ \~ \~ \~Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). \~ \~ \~ \~Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. \~ \~ \~ \~За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). \~ \~ \~ \~Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Частиною 3 ст.267 ЦК України\~визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідачем [PERSON] 23.03.2020 року надано суду заяву про застосування позовної давності до вимог позивача, дане клопотання підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.3), відповідачем було здійснено наступні оплати: 17.03.2016 року на суму 250 грн., 06.04.2016 року на суму 100 грн., 15.04.2016 року на суму 150 грн., 15.05.2016 року на суму 400 грн. та 22.05.2016 року на суму 400 грн., тобто строк позовної давності необхідно рахувати з наступного дня, що слідує за днем здійснення останнього платежу відповідачем [PERSON] , а саме з 23 травня 2016 року. Кінцевим терміном пред`явлення вимоги банком з урахуванням трирічного строку позовної давності була дата 23 травня 2019 року, однак позивач звернувся до суду лише 03 червня 2019 року, що підтверджується конвертом (а.с.41). Причин пропуску цього строку АТ КБ «ПриватБанк» наведено не було. Посилання представника позивача у відповіді на заяву про застосування строків позовної давності на п.1.1.7.31. Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до якого строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, є безпідставним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Суд вважає, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Позивач, обґрунтовуючи строк звернення з позовом до суду, посилався на п.1.1.7.31. Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті:\~https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Відповідно до п.1.1.7.31. Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) становить 50 років. Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, що він з ними ознайомився та погодився, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (09 липня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03 червня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують строк позовної давності, чи щодо прямої\~вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Генеральній угоді, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих\~умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Оскільки відповідачем не підписувались Умови та правила надання банківських послуг, тому відповідно і не може бути застосовано строк позовної давності за кредитним договором 50 років. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/17. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача у справі, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності починається з наступного дня після здійснення останнього платежу відповідачем, а саме з 23 травня 2016 року, кінцевим терміном пред`явлення вимоги банком з урахуванням трирічного строку позовної давності була дата 23 травня 2019 року, однак позивач звернувся до суду лише 03 червня 2019 року, причин пропуску цього строку АТ КБ «ПриватБанк» наведено не було, а тому в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed