Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 33 660 313,09 грн., з яких: -60 000,00 доларів США 00 центів, що за курсом НБУ на день підписання останньої додаткової угоди становило 1 538 856 грн. 00 коп. заборгованість за договором позики від 15.05.2016 року; -980 061,55 грн. - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами за період 15.05.2015-31.01.2019; -125 342,98 грн. - 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення; -515 926,65 грн. - інфляційні витрати; -30 500 125,92 грн. - заборгованість за неустойкою; Посилається в позові на те, що 15.05.2015 між ним та відповідачем був укладений договір позики. За умовами договору позивачем надано відповідачу позику у розмірі 1 234 158,00 грн., що на момент укладення договору становило еквівалент 60 000,00 доларів США за курсом НБУ, які відповідач зобов`язався повернути позивачу не пізніше 15.06.2015. Зазначає, що останньою додатковою угодою до вказаного вище договору строк запозичених коштів було змінено, позичальник взяв на себе зобов`язання повернути отримані в позику кошти у розмірі 60 000,00 доларів США 00 центів, що за курсом НБУ на день підписання цієї додаткової угоди становило 1 538 856 грн, 00 коп. не пізніше 15.05.2016, про що між сторонами було укладено додаткову угоду від 15.04.2016 до договору позики від 15.05.2015. Вказує, що на забезпечення виконання вказаного договору позики 15.05.2015 було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., про що внесено запис в реєстр за № 403, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,145 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 3222485200:06:002:0007. Крім того, зазначає, що на виконання договору іпотеки, 15.05.2015 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. про що внесено запис в реєстр за № 405. Зазначає, що свої зобов`язання за договором позики від 15.05.2015 [PERSON] виконав в повному обсязі, про що свідчить відповідна боргова розписка, складена відповідачем власноручно. Вказує, що позичальником взяті на себе зобов`язання за цим договором не виконані, на теперішній час запозичені грошові кошти за договором позики та розпискою в встановлений договором строк не повернуті. У зв`язку з цим, 18 травня 2016 року позивач направив відповідачу за адресою місця реєстрації заяву-вимогу про повернення всієї суми коштів, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. Вказує, що 18.05.2016 відповідач отримав вимогу від [PERSON] про повернення всієї суми коштів, про що відповідачем складено відповідну заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., зареєстровано в реєстрі за № 519. В даній заяві [PERSON] зазначив, що борг він визнає, але оплатити його в даний час не має можливості. У зв`язку з чим заява-вимога була залишена без виконання. З урахуванням договору позики від 15.05.2015 та змісту розписки просив стягнути з відповідача суму позики у розмірі 60 000 доларів США, що за курсом НБУ на день підписання останньої додаткової угоди становило 1 538 856,00 грн., які відповідач не повернув у термін до 15.05.2016. Посилаючись на ст. 1048 ЦК України просив стягнути з відповідача проценти за користування позикою за період з 15.05.2015 до 31.01.2019 у сумі 980 061,55 грн. Посилаючись на ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 16.05.2016 по 31.01.2019 у розмірі 125 342, 98 грн., а також інфляційні втрати за період з 16.05.2016 по 31.01.2019 у розмірі 515 926,65 грн. Посилаючись на ст.ст. 549, 550 ЦК України просив стягнути з відповідача неустойку у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочки, за період з 16.05.2016 по 31.01.2019 у розмірі 30 500 125,92 грн. Ухвалою судді Солом`янський районний суд міста Києва від 25 лютого 2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі. Ухвалою судді Солом`янський районний суд міста Києва від 13 березня 2019 року накладено арешт на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий № 3222485200:06:002:0007, площею 0,1450 га, за адресою: [ADDRESS] , та на 1/2 частку об`єкта незавершеного будівництва, відсоток готовності 93% за кадастровим № 3222485200:06:002:0007 за адресою: [ADDRESS] , що на праві власності належить [PERSON] . Виходячи з цього, просив задовольнити позов. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні дала пояснення аналогічні позову, позовні вимоги [PERSON] підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні визнав позов в частині основного боргу у розмірі 1 234 158,00 грн. В іншій частині вимог просив відмовити. Зазначив, що причиною неповернення позики стало перебування відповідача у важкому фінансовому становищі. Вказав, що [PERSON] визнає позовні вимоги лише в частині основного боргу за договором позики від 15.05.2015 у розмірі 1 234 158 гривень 00 копійок, що на день укладення договору за офіційним курсом НБУ становило еквівалент 60 000 доларів США, оскільки саме ця сума була отримана відповідачем у позику. Щодо стягнення заборгованості по процентам за користування грошовими коштами зазначив, що зазначений період слід обраховувати з 16 травня 2016 року, стосовно 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 125 342, 98 грн. зазначив, що нарахування цієї суми відбулося, виходячи з суми основного боргу 1 538 856,00 грн., яка не відповідає сумі основному боргу, тобто 125 342, 98 грн., щодо стягнення інфляційних витрат, зазначив, що нарахування цієї заборгованості відбулося також виходячи з суми, яка не відповідає основному боргу, щодо стягнення заборгованості за неустойкою, зазначив, що нарахування цієї суми відбулося, виходячи з суми, яка також не відповідає основному боргу. Просив задовольнити позов в частині стягнення основного боргу у розмірі 1 234 158,00 грн., в іншій частині позову просив відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 15.05.2015 між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримав у борг 1 234 158 гривень 00 копійок, що на момент укладення договору становило еквівалент 60 000 доларів США за курсом НБУ. Одночасно встановлено, що згідно розписки від 15.05.2015 відповідач [PERSON] отримав згідно договору позики від 15.05.2015 від позивача [PERSON] суму в розмірі 60 000 доларів США, купюрами по 100 доларів. Відповідно до пункту 3 договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві всю суму позики в строк до 15.06.2015 включно. Відповідно до п. 4 договору у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Як встановлено судом, між сторонами укладались додаткові угоди до договору позики від 15.05.2015, а саме: додаткова угода від 11.06.2015, від 14.07.2015, від 11.08.2015, від 15.09.2015, від 15.10.2015, від12.11.2015, від 15.12.2015, від 15.01.2016, від 15.02.2016, від 15.03.2016, від 15.04.2016, згідно яких заборгованість позичальника в 60 000 доларів США змінювалась в залежності від курсу НБУ на день підписання цих додаткових угод, також змінювався строк повернення позичальником суми позики (а.с. 10-20). Так, згідно останньої додаткової угоди від 15.04.2016 до договору позики від 15 травня 2015 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що сума заборгованості по договору позики від 15.05.2015 на 15.04.2016 складала 60 000 (шістдесят тисяч) доларів США, що за курсом НБУ на день підписання додаткової угоди становило 1 538 856 гривень 00 копійок. Зазначену суму грошей позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві готівкою в строк до 15 травня 2016 року. (а.с.20). 18 травня 2016 року позивач направив відповідачу за адресою його реєстрації вимогу про повернення суми позики (а.с.30). 18.05.2016 відповідач отримав вимогу [PERSON] про повернення суми за договором позики, про що склав заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., реєстровий № 519. У заяві [PERSON] зазначив, що суму боргу визнає, але повернути її не має можливості (а.с. 31-32). Слід зазначити, вимога [PERSON] про повернення суми за договором позики [PERSON] не виконана. Позичальником взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконані, грошові кошти за договором позики та розпискою у встановлений договором строк не повернуті. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У той же час, з точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження укладеного з відповідачем договору позики та передачу йому грошових коштів представник позивача надав до суду засвідчені у порядку ст.95 ЦПК України копію договору позики та копію розписки відповідача, та пред`явив оригінали вказаних документів у судовому засіданні, наявність яких у нього є свідченням як укладення між сторонами договору позики, так і невиконання відповідачем умов договору позики. Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З розписки відповідача про отримання грошових коштів вбачається, що ним було отримано в борг 60 000 доларів США. З договору позики від 15.05.2015 вбачається, що позичальник [PERSON] позичив (взяв у борг) у позикодавця [PERSON] 1 234 158 гривень 00 копійок, що на момент укладення договору за курсом НБУ становило еквівалент 60 000 доларів США. За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц / провадження № 14-446цс18 / від 16 січня 2019 року, відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Звертаючись до суду позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в національній валюті - гривні і таку позицію підтримала у судовому засіданні представник позивача. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача боргу в національній валюті України - гривні, згідно умов договору позики від 15.05.2015 у сумі 1 627 614,00 грн. згідно офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку позивача вбачається, що розмір 3% річних від простроченої суми позики складає 125 342,98 грн. за період прострочення з 16.05.2016 по 31.01.2019. Однак, суд зазначає, що прострочення зобов`язання за договором позики від 15.05.2015 відраховується з наступного дня, якому передувало зобов`язання відповідача повернути суму позики згідно додаткової угоди від 15.04.2016, тобто прострочення зобов`язання 3% річних від простроченої суми слід відраховувати з 16.05.2016, що складає 125 263,50 грн. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині. Що стосується стягнення індексації інфляційних втрат слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВС від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц. Виходячи з того, що кошти передавалися в доларах, захищені виплатою суми боргу до офіційного курсу валюти на день ухвалення рішення, у вказаній вимозі слід відмовити. Що стосується стягнення процентів за користування грошовими коштами слід зазначити наступне. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма, та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Слід зазначити, що прострочення зобов`язання за договором позики від 15.05.2015 відраховується з наступного дня, якому передувало виникнення такого зобов`язання - з 16.05.2015, тобто стягнення процентів за користування позикою слід відраховувати з 16.05.2015 по 31.01.2019, отже сума процентів за користування позикою за період з 16.05.2015 по 31.01.2019 складає 979 047,17 грн. з розрахунку за кожен місяць і до повернення позики. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в цій частині. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача неустойки у розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Окрім того, у певних випадках розмір неустойки може визначатися законом, але у всіх інших випадках, він встановлюється за домовленістю сторін. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов`язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст. 611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. у справі № 6-111цс13). Пунктом 4 договору позики від 15.05.2015 зазначено, що у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 2% від суми позики за кожен день прострочення починаючи з першого дня. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тому положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховний Суд України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Отже, суд дійшов висновку про можливість зменшення розміру неустойки за договором позики від 15.05.2015 з 30 500 125,92 грн. до 100 000,00 грн, оскільки це відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Суд дійшов висновку, що вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. За таких підстав, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість за договором позики від 15.05.2015, а саме: -60 000,00 (шістдесят тисяч) доларів США 00 центів, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 07.07.2020 становить 1 627 614,00 (один мільйон шістсот двадцять сім тисяч шістсот чотирнадцять) грн. 00 коп.; -979 047,17 (дев`ятсот сімдесят дев`ять тисяч сорок сім) грн. 17 коп. - заборгованість за процентами за користування грошовими коштами за період 16.05.2015 - 31.01.2019; -125 263,50 (сто двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят три) грн. 50 коп. - 3% річних від простроченої суми за період 16.05.2015 - 31.01.2019; -100 000,00 (сто тисяч) грн. 00 коп. - заборгованість за неустойкою, а всього: 2 831 924,67 грн. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом надана правова оцінка доводів відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов`язання, оскільки докази ним на спростування частини позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 9 605,00 грн., сплачений нею при зверненні до суду.

Outcome: partial