Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності покликаючись на те, що є єдиним мешканцем будинку №26 на вул. Вигоди у м. Львові, в якому проживає з 1985 року. Даний будинок отримали ще його батьки у звязку із службовою діяльністю, однак приватизувати даний будинок після смерті батьків йому не вдалося. Він постійно веде домашнє господарство, ремонтує житло, оплачує комунальні послуги. Просить визнати за ним право власності на житловий будинок №26 на вул. Вигоди у м. Львові. У судовому засіданні позивач не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає та зареєстрований у будинку №26 на вул. Вигоди у м. Львові з 1985 року, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сімї та прописки ЛКП «Левандівка» №465 від 28 липня 2014 року. /а.с. 8, 4 зворот./ Згідно листа ОКП «БТІ та ЕО» №3351 від 17 липня 2014 року станом на 29 грудні 2012 року державна реєстрація будинку №26 на вул. Вигоди у м. Львові не здійснювалась. /а.с. 7/ Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.\~Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також, суд враховую думку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у Постанові №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якій у п. 37 вказано, що з урахуванням положень\~частини першої статті 15\~та\~статті 392 ЦК\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відтак, суд вважає, що позивач [PERSON] одноособово володіє будинком №26 на вул. Вигоди у м. Львові на законних підставах, таке володіння не порушує права та інтереси третіх осіб, крім того, позивач здійснює належний догляд за таким майном, оплачує комунальні послуги, а тому, на підставі наведеного, за [PERSON] слід визнати право власності на будинок №26 на вул. Вигоди у м. Львові. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved