Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа: [PERSON], про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та обіймав посаду начальника відділу паркування в Оболонському районі м. Києва. У березні 2017 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку із реорганізацію підприємства та скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнено незаконно, оскільки відповідачем були грубо порушені вимоги ст.ст. 42-1, 49-2 КзПП України. Так, причиною звільнення в наказі зазначено скорочення штату працівників, наслідком якого мало б бути зменшення посад, проте фактично після реорганізації підприємства відбулося збільшення чисельності відділу паркування. Позивач мав першочергове право на працевлаштування на новостворену вакантну посаду, однак пропозицій щодо переведення на аналогічну посаду в реорганізованому підприємстві від відповідача не надходило. Таке порушення конституційних прав позивача призвело до завдання йому моральної шкоди, оскільки позивач протягом тривалого часу сплачував іпотеку, після незаконного звільнення не може вчасно здійснювати платежі за кредитом, через що отримує постійні погрози зі сторони колекторської організації, яка здійснює тиск на його психологічний стан. Розмір моральної шкоди оцінений позивачем у 100000 грн. Посилаючись на наведене, позивач просить суд скасувати наказ відповідача від 20.03.2017 №152-к; поновити його на посаді начальника відділу надання послуг з паркування Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»; стягнути з відповідача на свою користь середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 100000 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначив, що з 19.01.2017 у КП «Київтранспарксервіс» введено нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно з якими служба паркування була ліквідована, посада, яку обіймав позивач, була скорочена. Про звільнення позивач був попереджений персонально за два місяці, враховуючи переважне право працівника на залишення на роботі йому було запропоновано посаду контролера, проте позивач відмовився від даної посади. Вважає, що при звільненні позивача підприємством не було допущено порушень чинного законодавства. Крім того, представником позивача заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що також є підставою для відмови у позові. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 22.01.2015 [PERSON] прийнято на роботу в КП «Київтранспарксервіс» на посаду провідного спеціаліста відділу контролю якості надання послуг та виконання робіт. З 10.03.2015 позивача переведено на посаду начальника відділу паркування в Оболонському районі служби паркування. Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 12.01.2017 №06 затверджено та введено в дію з 19.01.2017 нову структуру КП «Київтранспарксервіс» та штатний розпис в новій редакції. Наказом КП «Київтранспарксервіс від 19.01.2017 №19-к проінформовано працівників про зміну організаційної структури підприємства та скорочення посад працівників, зокрема, начальника відділу паркування в Оболонському районі служби паркування - [PERSON] 20.03.2017 наказом КП «Київтранспарксервіс» №152-К про припинення трудового договору позивача було звільнено з посади начальника відділу паркування в Оболонському районі служби паркування на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до положень п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з частинами 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, при розгляді спорів про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Виходячи з нормативного тлумачення ч. 1 ст. 40, частин 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України можна дійти висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Разом з тим, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України закріплює обов'язок роботодавця працевлаштувати працівника, посаду якого скорочено, за наявності його згоди, на посаду, що відповідає його професії чи спеціальності. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2017 року КП «Київтранспарксервіс» з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством затверджено зміни до організаційної структури підприємства та новий штатний розпис. Так, зокрема, зі штатного розпису виключено структурний підрозділ «Відділи паркування в районах служби паркування», посаду керівника в одному з яких займав позивач. Разом з тим до нового штатного розпису включено структурний підрозділ «Відділи надання послуг з паркування в районах». Того ж дня затверджено посадову інструкцію начальника відділу надання послуг з паркування, з якої вбачається, що до начальника відділу надання послуг з паркування передані фактично усі функціональні обов'язки начальника відділу паркування служби паркування, жодних змін, окрім кваліфікаційних вимог до керівника, не відбулося. Як вбачається зі штатного розпису, затвердженого у січні 2017 року, відділ надання послуг з паркування в районах налічує 14 штатних одиниць, тоді як відповідно до штатного розпису, затвердженого у жовтні 2016 року, відділ паркування налічував 13 штатних одиниць. Наведене свідчить про збільшення чисельності штату працівників КП «Київтранспарксервіс». З огляду на викладене, суд вважає, що у КП «Київтранспарксервіс» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, пов'язані із скороченням штату працівників, а тому звільнення позивача з цих підстав є незаконним. При цьому посилання представника відповідача на наявність у позивача дисциплінарного стягнення, відсутність необхідного освітньо-кваліфікаційного рівня, як на причину звільнення, суд не бере до уваги, оскільки в наказі про звільнення позивача такі обставини не зазначались. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог про поновлення на роботі, суд встановив наступне. За приписами ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення - в місячних строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, з наказом про звільнення позивач був ознайомлений 20.03.2017, із позовом про поновлення на роботі звернувся 19.04.2017, що підтверджується відміткою відділення поштового зв'язку на конверті, тобто в межах місячного строку. Відтак, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а тому позивач підлягає поновленню на посаді начальника відділу паркування в Оболонському районі м. Києва КП «Київтранспарксервіс». Разом з тим відсутні підстави для скасування наказу № 152-к від 20.03.2017 про звільнення позивача з роботи, оскільки це виключно компетенція відповідача, а не суду. За приписами ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (надалі - Порядок). Згідно з п.п. 2, 3 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Період вимушеного прогулу позивача тривав з 21.03.2017 по 13.02.2018, тобто 226 робочих днів. Відтак, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] становить 106766,92 грн. без виключення сум відрахування на податки та інші обов'язкові платежі. Вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також позивач просить відшкодувати завдану йому моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн., яка виразилась в душевних стражданнях позивача, втраті нормальних життєвих зв'язків. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, витрати, пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Розмір судового збору у даній справі складає 640,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач також позивач стягнути на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. та витрати, пов'язані із вчиненням процесуальних дій, у загальній сумі 320,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, правнича допомога позивачу надавалася на підставі договору про надання правової допомоги № 151217 від 15.12.2017, укладеного з [PERSON] Так, у відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Таким чином, законодавством передбачено можливість відшкодування судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги виключно адвокатом. Документів, що підтверджують право [PERSON] на зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять. Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Крім того, суд не вбачає підстав для стягнення витрат, пов'язаних із вчиненням процесуальних дій у сумі 320,00 грн., оскільки доказів здійснення відповідних витрат позивачем не надано. У відповідності до положень статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі. З викладеного,

Outcome: partial