Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29 квітня 2015 року у всеукраїнській газеті «Лица» №17 /1144/ сторінка 7 було надруковано статтю «Богатенький налоговик», автор статті [PERSON] . Позивач зазначає, що у даній статті була поширена недостовірна інформація щодо позивача особисто та членів його сім`ї, тим самим було порушено його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки дана інформація не відповідає дійсності, та є такою, що підлягає спростуванню. Відповідно до тексту даної статті, інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, а саме [PERSON] .. На думку позивача, недостовірною інформацією в даній статі є наступне: - зазначено, що в приватній власності [PERSON] знаходяться дві земельні ділянки площею по 1000 кв.м кожна, дві квартири - 80,6 кв.м та 81,8 кв.м та 2 гаражі по 40 кв.м кожен. В даному випадку недостовірною інформацією є те, що позивач є власником квартири загальною площею 81,8 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки він є її співвласником та йому належить лише 1/4 частина даної квартири, яку він успадкував після смерті свого батька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом ВСТ №797630 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССА № 589208. Окрім цього, перебування у власності позивача 1/4 частини зазначеної квартири відображена в його деклараціях також за 2011-2013 роки. Власником квартири [ADDRESS] площею 80,6 кв. м він є з 24 квітня 2002 року відповідно до договору купівлі-продажу АЕР №627448, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ліньковою І.Б.; - зазначено, що сім`я [PERSON] володіє чотирма земельними ділянками по 10 598 кв.м, 893 кв.м, 418 кв.м та 43 кв.м. Недостовірною інформацією в даному випадку є те, що земельна ділянка площею 418 кв.м взагалі у власності його членів сім`ї не перебуває, оскільки його дружині належить житловий будинок загальною площею 418 кв.м, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 893 кв.м, що і зазначено у його деклараціях за 2011-2014 роки. Їх син [PERSON] не [PERSON] , як вказано в статті) взагалі не є ані власником, ані користувачем будь-якого майна, оскільки є малолітньою дитиною [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження; - зазначено, що на членів родини [PERSON] оформлена і інша нерухомість площею в 1475,8 кв.м, 280,4 кв.м, 257,1 кв.м, 116,9 кв.м, та акцентовано увагу на тому, що він не вказав яка саме інша нерухомість. Однак, відповідно до тексту декларації, необхідно вказувати місцезнаходження об`єкта (країна, адреса) та його загальну площу (кв.м), вказування назви об`єкта майна текстом декларації не передбачено; - зазначено, що протягом 2014 року у [PERSON] нібито з`явилось дві квартири, а у членів його родини три земельних ділянки, які в деклараціях за попередні роки відсутні. Дана поширена інформація є недостовірною, оскільки протягом 2014 року ні позивач, ані члени його родини, не стали власниками двох квартир та відповідно трьох земельних ділянок, а наявні квартира площею 80,6 кв.м, 1/4 частина квартири площею 81,8 кв.м, та три земельні ділянки, були задекларовані ним в попередніх деклараціях за 2011-2013 роки. Недостовірною інформацією є акцентування уваги на тому, що позивач навмисно не уточнив, за яку ціну ним особисто та його рідними було придбано нове майно, оскільки право власності на нього було набуте раніше та витрат на його придбання у 2014 році не було; - зазначено, що члени родини [PERSON] мають два автомобілі Nissan Patrol та Audi A8, 2013 року випуску, однак в декларації позивач не вказав вартість даних автомобілів. Відповідно до тексту декларації, декларанту необхідно вказувати марки, моделі, (об`єми циліндрів двигуна) та рік випуску транспортного засобу, вказування вартості автомобілів текстом декларації також не передбачено, тому посилання у статті на навмисне невказування позивачем у декларації вартості автомобілів є також недостовірною інформацією; - зазначено, що протягом 2014 року рідні [PERSON] зробили два внески в статутні фонди підприємств та товариств. Перший внесок склав 4 730 000 грн., а другий 900 000 грн. Дана інформація є недостовірною, оскільки протягом 2014 року його рідні не робили внесків у зазначених сумах до статутних фондів підприємств та товариств: 900 000 грн. внеску до статутного капіталу ТОВ «Липовий рай», що становить 50% частки у статутному фонді, було внесено його дружиною [PERSON] ще у 2011 році (що було позивачем вказано в декларації за 2011-2014 роки); 4 730 000 грн. внеску до статутного капіталу ПП «Перший гостинний двір» належить його дружині [PERSON] , із яких частку у статутному фонді підприємства 4 300 000 грн. вона набула у 2013 році (задекларовано позивачем у декларації за 2013 рік) та 430 000 грн. внеску до статутного капіталу ПП «Перший гостинний двір» було зроблено нею на протязі 2014 року, що і задекларовано [PERSON] в декларації за 2014 рік за загальною сумою 4 730 000 грн. - зазначено, що протягом 2014 року рідні [PERSON] поклали на банківський рахунок 2 212 610 грн.. Дана інформація є недостовірною, оскільки розмір банківського вкладу його дружини в сумі 2 160 000 грн. було вказано ним ще у декларації за 2011 рік, протягом 2012-2013 років цей розмір банківського вкладу склав 2 200 000 грн., а в 2014 році становив 2 212 610 грн., у зв`язку з чим протягом 2014 року розмір банківського вкладу його дружини зріс лише на 12 610 грн.; - зазначено, що витрати сім`ї [PERSON] за 2014 рік у п`ять разів перевищили доходи, однак витрати його сім`ї за 2014 рік на внесок до статутного фонду та збільшення розміру банківського вкладу фактично склали 442 610 грн.; - зазначено, що дружина [PERSON] - [PERSON] є власником комплексу для відпочинку « [INFO] », угідь для полювання та риболовлі. Дана інформація є недостовірною, оскільки його дружина є не власником, а співвласником комплексу для відпочинку «Липовий рай», яке з 2014 року здійснює фінансово-господарську діяльність з ТОВ «Мисливсько-рибальське господарство «Бугаївське» та з 2013 року - з ПАТ «Полтаварибгосп» за договорами про надання послуг. Його дружина [PERSON] ні з ТОВ «Мисливсько-рибальське господарство «Бугаївське», ані з ПАТ «Полтаварибгосп» майном чи корпоративними правами ніколи не була пов`язана; - зазначено, що кременчуцька активістка [PERSON] Тіщенко також підозрює сім`ю [PERSON] у співпраці зі спецслужбами Росії, за текстом статті «Антонина Гугля является соучредительницей предприятия [PERSON] , общества с ограниченной ответственностью «Липовый рай». Она и её муж [PERSON] стали членами [PERSON] совета публичного акционерного общества «Алуштинский зфирно-масляный совхоз-завод» в Крыму». Дана поширена інформація є також недостовірною. Позивач вказує на те, що оскільки ним надано до суду відповідні докази недостовірності поширеної інформації щодо нього та членів його сім`ї, вказана інформація була поширена відповідачем в газеті, внаслідок чого підривається його авторитет та репутація серед його керівництва та його підлеглих, товаришів, а отже були порушені його честь, гідність та ділова репутація, як особи та державного службовця, то відповідно він на підставі ст.ст. 277, 297, 299 ЦК України має право на спростування такої інформації у тому ж засобі масової інформації у такий же спосіб, у який вона була поширена, тому просив суд визнати недостовірною інформацію, яка була поширена 29 квітня 2015 року у всеукраїнській газеті «Лица» №17/1144/ на сторінці 7 у статті «Богатенький налоговик», автор статті [PERSON] , щодо позивача та членів його сім`ї, а саме щодо: - перебування у власності [PERSON] в цілому квартири загальною площею 81,8 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - володіння членами сім`ї [PERSON] земельною ділянкою площею 418 кв.м; - невказування [PERSON] в декларації назви нерухомості, оформленої на членів його родини площею в 1475, кв.м, 280,4 кв.м, 257,1 кв.м та 116,9 кв.м; - набуття права власності у 2014 році [PERSON] двох квартир, а членами його родини трьох земельних ділянок та, відповідно, невказування ним особисто та його рідними ціни, за яку було придбане майно; - невказування [PERSON] в декларації вартості автомобілів Nisan Patrol та Audi А8, 2013 року випуску; -внесення рідними [PERSON] протягом 2014 року двох внесків в статутні фонди підприємств та товариств у розмірі 4 730 000 грн. та 900 000 грн.; -внесення протягом 2014 року рідними [PERSON] на банківський рахунок 2 212 610 грн.; -витрат сім`ї [PERSON] за 2014 рік у п`ять разів більше отриманих доходів; -перебування у власності дружини [PERSON] - [PERSON] комплексу для відпочинку «Липовий рай», угідь для полювання та риболовлі; -підозрах кременчуцькою активісткою [PERSON] Тіщенко сім`ї [PERSON] у співпраці зі спецслужбами Росії. Також позивач просив суд зобов`язати відповідачів спростувати вказану вище недостовірну інформацію про нього та членів його сім`ї, яка була поширена 29 квітня 2015 року у всеукраїнській газеті «Лица» №17/1144/ на сторінці 7 у статті «Богатенький налоговик», автор статті [PERSON] , у такий самий спосіб, у який вона була поширена, а саме: шляхом публікації відповідної статті у всеукраїнській газеті «Лица» на протязі 2-х випусків газети, з моменту набрання законної сили судовим рішенням. У судовому представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомила. В наданому відзиві на позовну заяву просила суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа є належним відповідачем. Але, [PERSON] не є джерелом інформації, яку позивач просить визнати недостовірною, так як вона стосується визначених в Декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання фінансового характеру, джерелом яких є офіційний сайт ДФС України, на якому розміщено Декларації позивача, що звільняє від обов`язку перевіряти та нести відповідальність. Єдиною інформацією, в якій є посилання на відповідача, як джерело є про співпрацю сім`ї позивача зі спецслужбами Росії, але посилання автора на її підозри є оціночними судженнями і висловлюють особисту думку, яка не стверджується, як факт, а викладена у форму припущення. Позовні вимоги щодо інформації про членів сім`ї може пред`являти члени сім`ї, який вважає, що порушено його особисті немайнові права. Таким чином [PERSON] не є належним позивачем, так як пред`явлення позову від імені та на користь третьої особи ЦПК України не передбачена. Позивач просить спростувати, як недостовірну інформацію про його дружину [PERSON] , яка є повнолітньою дієздатною особою. Позивач не уповноважувався [PERSON] , на звернення до суду та ведення справи в її інтересах. Оскільки права позивача в цій частині відповідачем не порушені, відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того керівником ТОВ «Липовий Рай» є [PERSON] , який раніше був в числі учасників ТОВ МРГ «Бугаївське», а зараз ця частка належить [PERSON] , який раніше працював підлеглим [PERSON] , який раніше працював підлеглим [PERSON] . Позивач заперечує, що дружина власник, а стверджує, що є співвласником ТОВ «Липовий Рай». Однак термін «співвласник» застосовується лише щодо майна, а не відносно господарюючих суб`єктів. Документи, що надав позивач про фінансово-господарську діяльність з ТОВ «Мисливсько-рибальське господарство «Бугаївське» за ПАТ «Полтаварибгосп» не можуть спростувати інформацію, так як в статті нічого про угіддя саме цих підприємств не сказано. Відсутність у дружини позивача корпоративних прав на частку в цих товариствах не обґрунтовує, що позовну вимогу і нічого не спростовують та свідчить тільки про формальну сторону. Отже надані документи позивачем не можуть бути належними доказами, так як не містять інформацію про предмет доказування і не можуть братись до уваги, як доказ. Інші відповідачі або їх представники до суду не з`явились, повідомлені належним чином про слухання справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 квітня 2015 року у всеукраїнській газеті «Лица» №17 /1144/ на сторінці 7 було надруковано та опубліковано статтю «Богатенький налоговик», автор статті [PERSON] . За змістом публікації: до редакції газети «Лица» звернулась керівник люстраційного комітету м.Кременчука Ольга Тіщенко, яка підозрює заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби України в Дніпропетровській області Андрія Звонкова в корупції. Раніше він працював начальником податкової інспекції в м.Кременчуці. За інформацією активістки [PERSON] купує дорогі автомобілі та квартири, не дивлячись на відносно «скромну зарплату чиновника», його дружина [PERSON] є власницею ресторанів та комплексів для відпочинку та має дохід за рік більше 1 мільйона гривень. В декларації про доходи [PERSON] зазначив скільки грошей заробив він та члени його сім`ї у 2014 році. Згідно документа, у позивача є син [PERSON] . [PERSON] його приватній власності знаходяться дві земельних ділянки площею по 1000 кв.м кожна, дві квартири 80,6 кв.м та 81,8 кв.м - і два гаражі по 40 кв.м. Сім`я позивача володіє чотирма земельними ділянками по 10,989 кв.м, 893 кв.м, 419 кв.м та 43 кв.м. У 2014 році у [PERSON] з`явилися дві квартири, а у членів його сім`ї 3 земельні ділянки, які в минулих деклараціях не були зазначені. [PERSON] не уточнив, за яку ціну він та його рідні придбали нове майно. Крім того, члени сім`ї заступника начальника ДФС мають 2 автомобілі 2013 року випуску: Nissan Patrol и Audi A8, вартість яких він також не зазначив. У 2014 році рідні [PERSON] здійснили два внески в статутні фонди підприємств та товариств: перший склав 4 730 000 грн., другий 900 000 грн., та поклали на банківський рахунок 2 212 610 грн.. Також у зазначеній статті було вказано про те, що дружина позивача [PERSON] має свій бізнес в Полтавській області, вона є власницею комплексу для відпочинку «Липовий рай», угідь для полювання та риболовлі, ресторанів «Метрополь» та «Гостинний двір», салонів краси «Ирина+». [PERSON] [PERSON] також підозрює сім`ю чиновника у співпраці зі спецслужбами Росії, а саме: « [PERSON] є співзасновником підприємства [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Липовий рай». Вона та її чоловік [PERSON] стали членами Спостережної ради публічного акціонерного товариства «Алуштинський ефірно-масляний радгосп-завод» в Криму», що також було зазначено у статті. Сторонами визнаний та обставина, що публікація такого змісту була поширена 29 квітня 2015 року у всеукраїнській газеті «Лица», випуск №17/1144, на сторінці 7, стаття «Богатенький налоговик», автор статті [PERSON] . Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спору про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Враховуючи положення ст.9 Конституції України, та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції і прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», безумовному застосуванню при вирішенню цього спору підлягають положення п.1 ст.10 вказаної Конвенції, за якими кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Зокрема, суд враховує основоположні принципи в цій сфері, наведені Європейським судом з прав людини у рішенні від 10 серпня 2006 року за результатами розгляду справи «Ляшко проти України» (Заява № 21040/02): (а) свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series A no. 298, p. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsen v. Norway [GC], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobo v. Spain, no. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов`язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов`язком і відповідальністю, щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (див. De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-1, pp. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, nn. 92-110, ECHR 2004-...). Це не тільки завдання преси поширювати подібну інформацію та ідеї суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії»(див. Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, p. 27, п. 63). Стаття 10 захищає не тільки ідеї як такі або висловлену інформацію, а також форму, в якій їх подано (див. Oberschlick v. Austria (no. 1), рішення від 23 травня 1991, Series A no. 204, p. 25, п. 57). Свобода журналістських висловлювань також припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокації (див. Prager and Oberschlick v. Austria, рішення від 26 квітня 1995, Series A no. 313, p. 19, п. 38, and Thoma v. Luxembourg, no. 38432/97, пп. 45та46, ECHR 2001-111). Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб. Проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (див. Janowski, процитоване вище, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, n. 48, ECHR 2002-II). Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (див. Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Суд виходить з того, що в зазначеній позивачем статті «Богатенький налоговик» в розділі «Забыл, сколько стоит его имущество» (мовою оригіналу) були приведені відомості, які, за твердженням автора статті, були викладені позивачем в його декларації про доходи, яка фактично є Декларацією про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, передбаченою Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції». Зокрема, за твердженням автора статті, позивач у вказаній декларації навів відомості про те, що: - у його власності перебуває квартира площею 81,8 кв.м.; - члени його сім`ї володіють земельною ділянкою 418 кв.м.; - у 2014 році у нього з`явилися дві квартири, а у членів його родини 3-и земельні ділянки; - його рідні у 2014 році здійснили два внески в статутні фонди підприємств та товариств в розмірі 4 730 000 грн. та 900 000 грн., а також внески на банківський рахунок 2 212 610 грн., що більш аніж п`ять доходів за рік сім`ї податківця. Судом досліджено копію відповідної декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік, яка подавалася [PERSON] , як заступником начальника Головного управління ДФС у Дніпропетровській області 18 березня 2015 року. Зазначена декларація не містить зазначених відомостей, оскільки: - у п.25 декларації зазначено, що у власності декларанта наявна лише 1/4 частка квартири площею 81,8 кв.м, а не вся квартира такої площі в цілому; -у п.30 декларації зазначено, що у власності, в оренді чи на іншому праві користування членів сім`ї декларанта перебуває житловий будинок (не земельна ділянка) площею 418 кв.м, тоді як у п.29 цієї ж декларації відомості про перебування у власності, в оренді чи на іншому праві користування членів сім`ї декларанта земельної ділянки такої площі відсутні; -у п.25 декларації зазначено, що у власності декларанта знаходяться одна квартира та 1/4 частка іншої квартири, а у п.29 декларації зазначено, що у власності, в оренді чи на іншому праві користування членів сім`ї декларанта перебувають три земельні ділянки. Декларація не містить відомостей про те, що зазначене нерухоме майно було набуте декларантом чи членами його сім`ї у 2014 році. Натомість, це ж нерухоме майно (за виключенням 1/4 частки квартири) було зазначене в декларації [PERSON] про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік (т.1, а.с. 186-194); - у п.51 декларації зазначено, що сума коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах членів сім`ї декларанта становить 2 212 610 грн., а у п.53 декларації вказано, що розмір внесків до статутного (складеного капіталу) товариства, підприємства, організації складає 900 000 грн. та 4 730 000 грн. Декларація не містить відомостей про внесення у 2014 році цих грошових коштів на рахунки, до статутного (складеного капіталу) товариства, підприємства, організації тощо. Більше того, в декларації [PERSON] про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2013 рік (т.1, а.с. 186-194); -у п.51 декларації було зазначено, що сума коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах членів сім`ї декларанта становить 2 200 000 грн., а у п.53 цієї декларації було вказано, що розмір внесків до статутного (складеного капіталу) товариства, підприємства, організації складає 900 000 грн. та 4 300 000 грн.. Наведені обставини у своїй сукупності доводять той факт, що автор публікації, який мав у своєму розпорядженні як декларацію [PERSON] , фрагменти якої він помістив у статтю, так і його декларації за попередні періоди, про що свідчить посилання автора на те, що певні відомості «в прошлых декларациях не фигурировали» (мовою оригіналу), не мав жодних об`єктивних перешкод для об`єктивного висвітлення відомостей, викладених у такій декларації. Зазначивши у статті, що саме такі відомості були вказані позивачем у декларації за 2014 рік, автор [PERSON] констатувала факти, а не висловлювала оціночні судження. Суд враховує, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Дослідженими доказами доведено, що констатовані автором статті факти не відповідають дійсності, тобто в цій частині щодо позивача поширено недостовірну інформацію. Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач, який обійняв посаду державного службовця, вирішив апелювати до довіри громадськості та погодився «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, отже він підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконував або виконує свої функції. При цьому він не повинен мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Позивач відкривається для прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен це усвідомлювати. При цьому, обов`язком преси є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов`язком і відповідальністю, щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес. Перекручування інформації щодо змісту поданої позивачем декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік не слугувало інтересам демократичного суспільства та призвело до порушення немайнових прав позивача, оскільки щодо нього було поширено недостовірну інформацію. При цьому суд вважає зазначити, що за законодавчо визначеними обмеженнями (ст.11 ЦПК Украйни) цивільна справа вирішується у межах заявлених позивачем вимог і судом оцінюється достовірність лише визначеної позивачем та поширеної щодо нього інформації, при цьому саме в такій редакції, яка була викладена автором статті у публікації (в зазначеній частині зміст декларації про доходи). За таких обставин, суд обмежений у можливості висновків щодо джерел набуття позивачем та членами його сім`ї майна, і тому відповідні доводи відповідачів, висловлені в судовому засіданні, судом не оцінюються. Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач, особисті немайнові права якого порушено внаслідок поширення про нього недостовірної інформації, на підставі ч.1 ст.277 ЦК України, має право на спростування цієї інформації. До посилань відповідачів на те, що згідно зі ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», вони не несуть відповідальності за публікацію зазначених відомостей, оскільки перелік майна та статків родини позивача взятий з його ж декларації про доходи, суд ставиться критично з наступних підстав. За п.3 ч.1 ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. Пункт 3 ч.1 ст.42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» наголошує саме на дослівному відтворенні повідомлення, тоді як відомості із декларації позивача, як встановлено в суді, в публікації було перекручено. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. З копії свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації вбачається, що загальнодержавна газета «Лица» зареєстрована Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України 04 липня 2002 року, засновником газети є [PERSON] . Відповідачами суду надана копія договору №03 від 02 лютого 2015 року, укладеного між [PERSON] , як засновником газети «Лица», та Громадською організацією «Люстраційна Антикорупційна рада Придніпров`я», за умовами якого ГО «Люстраційна Антикорупційна рада Придніпров`я», яка має статус юридичної особи, взяла на себе зобов`язання по видавництву та реалізації газети «Лица». На думку суду, позивачем правильно було визначено відповідачами ГО «Люстраційна Антикорупційна рада Придніпров`я», як видавника газети «Лица», [PERSON] , як автора публікації, та [PERSON] , як джерело частини інформації, що була використана у публікації. За ч.ч. 6, 7 ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен урахувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконувати або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших право порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, ГО «Люстраційна Антикорупційна рада Придніпров`я», як видавника всеукраїнської газети «Лица», яка поширила щодо позивача зазначену недостовірну інформації, на підставі ч.ч. 6, 7 ст. 277 ЦК України, слід зобов`язати спростувати цю недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо поширення відповідачами інформації про те, що позивач не вказав у декларації назви нерухомості оформленої на членів його родини площею в 1475, кв.м., 280,4 кв.м., 257,1 кв.м., 116,9 кв.м., не вказав в декларації вартість автомобіля Nisan Patrol та Audi А8 2013 року випуску, то такі відомості дійсно у декларації позивачем не зазначалися як такі, що не передбачені формою декларації. Посилання у публікації на ці обставини знаходиться у межах свободи журналістських висловлювань, яка припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокації, та немайнові права позивача не порушило. Суд,

Outcome: partial