Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 19.04.2011 року між АТ КБ «Приват Банк» та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит від позивача у розмірі 1700,00грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав, проте відповідач, всупереч умовам договору своє зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, як наслідок позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти наданого позову заперечив посилаючись на його необґрунтованість та просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності та у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та долучені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст.1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, та підтверджено матеріалами справи, 19.04.2011 року АТ КБ «Приватбанк» та відповідач підписали анкету-заяву. Ця заява, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, із якими відповідач ознайомлений , як зазначено у заяві, становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг. За умовами правочину, відповідач отримав «пакет Універсальний, який включає в себе отримання кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом. Доказом користування кредитною карткою відповідачем та зняття ним коштів з карткового рахунку підтверджується наданою позивачем випискою по рахунку. З даної виписки вбачається, що востаннє погашення заборгованості по кредиту здійснювалося відповідачем 26.12.2016. Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, проте відповідач, всупереч умов договору та ст. 526 ЦК України, зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 02.07.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 32382,44 грн., яка складається з: тіло кредиту - 3101,82 грн.; 0,00грн. - нарахованих відсотків за користування кредитом; 24212,41грн. - пеня за прострочене зобов`язання, 3050,00грн.- пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн., а також штрафи 500 грн. - фіксована частина; 1518,21 грн. - процентна складова. Заборгованість відповідача за простроченим тілом кредиту відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за тілом станом на 02.07.2019 становить 3101,82 грн. При цьому, 05.09.2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача. Відповідачем розрахунок заборгованості, який наданий Банком, не спростовувався, контррозрахунку не надано, клопотання про призначення економічної експертизи також не заявлялося. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що матеріали справи підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем, та на те, що відповідач в односторонньому порядку не виконує договірні зобов`язання. Відтак, за положеннями правочину відповідач має нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору. Щодо стягнення з відповідача пені за порушення кредитного зобов`язання суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені) застосовується позовна давність в один рік. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювався останній платіж по кредитній картці у 2016 році. Такі дані вбачаються з виписки по рахункам відповідача. Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Матеріали справи не містять доказів пролонгації строку дії кредитної картки, та зміни розміру кредитного ліміту відповідача. При цьому, наданий розрахунок заборгованості містить нарахування боргу по тілу кредиту, який відображає чіткі складові вказаної заборгованості та може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ заборгованості відповідача за тілом кредиту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial