Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 в сумі 12525 грн. 70 коп., інфляційні втрати - 822 грн. 39 коп., 3% річних - 412 грн. 19 коп., а всього 13760 грн. 28 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі є співвласниками та проживають у квартирі [ADDRESS] і відповідно є споживачем послуг з централізованого опалення, що надаються позивачем, у зв`язку з чим відповідачам було присвоєно особовий рахунок [NUMBER] . Відповідачі, будучи споживачами централізованого опалення та в силу вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ЖК Української РСР, маючи обов`язок оплачувати надані їм послуги, такий належним чином не виконують, внаслідок чого за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 утворилась заборгованість в розмірі 12525 грн. 70 коп., яку просить стягнути з відповідачів в судовому порядку. Крім цього, оскільки відповідачі наявну заборгованість за надані послуги не погашають протягом тривалого часу, тому вважає, що у відповідності до вимог ч.2 ст.625 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню також інфляційні втрати в сумі 822 грн. 39 коп., та три відсотки річних в сумі 412 грн. 19 коп. Ухвалою від 20.04.2021 постановлено прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначити судове засідання для розгляду справи по суті 18.05.2021, яке відкладено на 27.07.2021. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, просила позовні вимоги задовольнити. Вважає, що відповідачі безпідставно посилаються на строк позовної давності, оскільки позивач в межах позовної давності звертався до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення з відповідачів вказаної заборгованості, однак такі були скасовані, у зв`язку з чим перебіг строку переривався, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-214цс14. Також вважає необґрунтованими посилання відповідачів на те, що позивач не виконує свого обов`язку забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії, а також те, що вказані послуги взагалі надаються відповідачам, оскільки такі спростовуються долученими до матеріалів позовної заяви актами включення системи теплопостачання до буд. [ADDRESS] з переліком включених до системи теплопостачання квартир. Крім цього, та обставина, що відповідачам надавалися послуги з теплопостачання встановлена рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.02.2017 у справі №463/3346/16-ц, а тому відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з відстав, викладених у поданому відповідачами відзиві на позовну заяву та запереченні. Зазначив, що перебіг строку звернення до суду переривається лише пред`явленням позовної заяви, а не заяви про видачу судового наказу, що підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.07.2020 у спрраві№712/8916/17, а тому позивач 29.03.2021 звернувся із позовними вимогами про стягнення заборгованості за період з 01.01.2017 по 31.12.2019 з пропуском позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, що є підставою для відмови в позові. Крім цього, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження надання відповідачам певного обсягу житлово-комунальних послуг, а вказані у таблиці суми є нічим необґрунтовані. Відповідачі неодноразово зверталися до позивача із вимогою надати інформацію, зокрема щодо обсягу наданих послуг, з метою прийняття рішення про обґрунтованість нарахованих сум, однак відповіді так і неотримали, тому вважають позовні вимоги передчасними. Також відповідач підтримав заяву про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, у задоволенні якої ухвалою суду було відмовлено. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, причин неявки суду не повідомила. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно всі обставини справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. У відповідності до вимог п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно з ч.1 ст.10 Закону «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. При цьому, відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають у квартирі [ADDRESS] . З представленого суду розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачі в період з 01.01.2017 по 31.12.2019 не вносили плату з централізованого опалення, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 12525 грн. 70 коп. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.01.2017 по 31.12.2019, втой же час із позовними вимогами звернувся лише 29.03.2021, що свідчить про пропуск позивачем строку звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за період до 29.03.2018. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на те, що позовна давність переривалася у зв`язку із зверненням позивача до суду із заявами про видачу судових наказів, які були в подальшому скасовані, що підтверджується правовим висновком Верховного Суду України від 21.01.2015 у справі №6-214цс14, оскільки як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 остання відступила від вказаного висновку Верховного Суду України та зробила свій висновок, який відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, згідно з яким подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Не свідчить про переривання позовної давності і вказана у розрахунку заборгованості як сума оплачених за 05.2018 послуг в розмірі 7021 грн. 52 коп., оскільки як встановлено в судовому засіданні такі сплачені відповідачами не добровільно, а отримані позивачем в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги, надані за період з 01.07.2014 по 01.01.2017. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, оскільки відповідачі подали до суду заяву про застосування позовної давності, а представником позивача не представлено суду доказів поважності пропуску такого, суд приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню нарахована сума заборгованості за період з березня 2018 року по 31.12.2019 в розмірі 6952 грн. 26 коп. (12525,70 грн. +7021,52 грн. - 12594,96 грн.), а в задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. Крім цього, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідачів також 822 грн. 39 коп. інфляційних втрат та 412 грн. 19 коп. 3% річних, оскільки всупереч вимогам ст.12, 81 ЦПК України позивачем не представлено належного розрахунку вказаних сум, такі обчислено з більшої суми, ніж заборгованість відповідачів, та за період, що виходить за межі позовної давності. Задовольняючи частково позов, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені останнім і документально підтверджені (а.с.6, 7) судові витрати, що становлять 2270 грн. судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 1146 грн. 90 коп. (2270 грн.*6952,26грн./13760,28грн.) по 573 грн. 43 коп. з кожного.

Outcome: partial