Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. В заяві вказав, що 27.04.2007 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитимуть їх інтересам. Шлюбні відносини з відповідачкою припинені, у теперішній час вони сумісне господарство не ведуть, тому, просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. У судове засідання [PERSON] не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Відповідачка [PERSON] у судове засідання неодноразово не зявилася, про слухання справи сповіщалася належним чином, шляхом надсилання рекомендованими листами на її адресу реєстрації судових повісток, копії позову та додатків до нього, за отриманням поштових відправлень не з'явилася, тому вони повернуті суду. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає неотримання відповідачкою поштового відправлення відмовою у його отриманні, а тому, відповідно до пункту восьмого ст. 76 ЦПК України відповідачка вважається повідомленою належним чином про час, місто розгляду цивільної справи, а оскільки вона не повідомила суд про причини своєї неявки, суд вважає причину її неявки неповажною. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців направляється за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідки адресно - довідкового сектору Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 13.09.2017 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с. 9), саме за місцем реєстрації відповідачка повідомлялася про слухання справи, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності по наявних у справі документах, шляхом постановлення заочного рішення. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [PERSON] Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 169 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачки. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету [PERSON] Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ст.. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, \~які \~беруть участь \~у \~справі, \~чи \~в \~разі \~якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть \~участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та підлягаючими задоволенню виходячи з наступного. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що\~ кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків\~ має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.ст.11, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб І-ЖС № 196083, [PERSON] та [PERSON], 27.04.2007 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «Хорольська» (а.с. 4). Від\~ шлюбу вони\~ мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖС №071738 від 25.09.2007 року (а.с. 5). Сумісне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. За змістом ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Оскільки шлюбні відносини між сторонами припинені у листопаді 2007 року, сторони не ведуть сумісного господарства, позивач не бажає зберегти шлюб та сімю, відповідачка проти позову заперечень не надала, суд вважає за можливе позов задовольнити, шлюб розірвати, що не протиречить ст.110, 112 СК України

Outcome: approved