Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Секретаріату Кабінету Міністрів України, Автопідрпиємтсва Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України про скасування наказу Міністра Кабінету Міністрів України № 434-к від 21.06.2016 р. «Про звільнення [PERSON].», поновлення його на посаді директора Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України, стягнення з Секретаріату Кабінету Міністрів України та Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України солідарно середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 273290,55 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 28.01.2013 р. № 70-к позивача призначено директором Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. Наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 р. № 811-к його було звільнено з посади на підставі п.8 ч.1ст.36 КЗпП України. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 03.03.2016 р. скасовано наказ про звільнення, поновлено позивача на посаді директора Автопідприємства та поновлено дію контракту від 28.01.2013 р. Позивач посилається на те, що 22.01.2018 р. його було ознайомлено з наказом Міністра Кабінету Міністрів від 21.06.2016 р. № 433-к та наказом секретаря Кабінету Міністрів України від 10.11.2017 р. № 478-к «про внесення змін до наказу від 21.06.2016 р. № 433-к «Про поновлення на посаді [PERSON], яким було змінено дату поновлення на посаді директора Автопідприємства. Того ж дня позивача ознайомлено з наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 21.0.2016 р. № 434-к про звільнення його зпосади директора Автопідприємства в зв»язку із закінченням терміну дії контракту 01.02.2016 р. Зазначений наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки видання наказу 21.06.2016 р. про поновлення на посаді директора Автопідприємства свідчить про визнання Секретаріатом Кабінету Міністрів України наявності трудових відносин після 01.02.2016 р. і даний трудовий договір був продовжений на невизначений строк. Крім того, позивач зазначає, що наказ про призначення на посаду, який був підставою для виникнення трудових відносин, не містить посилання на строк його дії, що свідчить про безстроковість трудового договору. Також в обґрунтування позову позивач посилається на те, що станом на 21.06.2016 р. рішення суду про поновлення його на посаді, незважаючи на наявність наказу про це, не було виконано, що встановлено ухвалою Голосіївського районного суду м.Києві від 20.06.2017 р., а тому відповідач звільнив його, не поновивши на посаді. З огляду на зазначені обставини позивач просить скасувати наказ про своє звільнення від 21.06.2016 р. № 434-к, поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В ході судового розгляду представник позивача підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просила його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача - Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи про те, що відповідно до Положення про Автопідприємство директор підприємства призначається на посаду на визначений строк керівником Секретаріату Кабінету Міністрів України та виконує свої обов»язки на підставі контракту. Саме в наказі про призначення [PERSON] на посаду № 70-к зазначалось, що він призначається на умовах укладеного контракту, в якому був визначений строк його дії. Представник відповідача зазначила, що посилання позивача на невиконання рішення суду в частині поновлення на роботі є безпідставними, оскільки вирішення зазначеного питання не віднесено до компетенції Автопідприємства, а в іншій частині щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу рішення було виконано належним чином. Крім того, Автопідприємством було виконано рішення суду, шляхом внесення відповідного запису до трудової книжки позивача, яку він надав лише 22.01.2018 р., хоча про існування наказу про поновлення на роботі позивачу було відомо 09.07.2016 р. Представник відповідача - Секретаріату Кабінету Міністрів України заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що директор Автопідприємства на підставі положення призначається на посаду на підставі Міністра КабінетуМіністрів України з укладенням контракту на визначений строк, в зв»язку з чим посилання позивача на безстроковість трудового договору є безпідставними. Також представник відповідача посилалась на те, що відповідно до п.п.6.1, 6.2 контракту, який діяв з 28.01.2013 р. до 01.02.2016 р., він може бути продовжений шляхом укладення додаткової угоди або укладенням нового контракту. Будь-яких додаткових угод або ж нового контракту з позивачем укладено не було. Крім того, представник відповідача посилалась на безпідставність позовних вимог про стягнення з Секретаріату КМУ середнього заробітку, оскільки вони не є належним відповідачем за даними вимогами, що встановлено рішенням суду. Представник третьої особи заперечувала в ході розгляду справи проти задоволення вимог позивача з підстав, викладених представниками відповідачів. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 28.01.2013 р. № 70-к [PERSON] призначено на посаду директора Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. В силу п.1.3 Положення про Автопідприємство Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України керівництво підприємством здійснюється його директором, який призначається та звільняється наказом Міністра Кабінету Міністрів України. Згідно з п.4.2 Пооження про Автопідприємство з директором підприємства укладається контракт на визначений термін Пунктом 11 Положення встановлено, що директор Автопідприємства виконує свої обов»язки відповідно до законодавства, Положення про Автопідприємство та контракту. Відповідно до наказу Міністра Кабінету Міністрів України № 70-к від 28.01.2013 р. [PERSON] був призначена на посаду на умовах укладеного контракту. Контракт укладено терміном до 01.02.2016 р. Наказом від 30.10.2014 р. № 811-к [PERSON] звільнено з займаної посади з підстав, передбачених контрактом. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. наказ від 30.10.2014 р. № 811-к про звільнення [PERSON] з посади директора Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України скасовано, поновлено [PERSON] на посаді директора Автопідприємства, поновлено дію контракту від 28.01.2013 р., стягнуто з Автопідприємства середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 131032,50 гривень. Рішення в частині поновлення на роботі та виплату заробітної плати в межах середньомісячного заробітку в сумі 11015,57 гривень допущено до негайного виконання. Зазначене рішення відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 03.03.2016 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2016 р. залишено без змін. 21.06.2016 р. на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. [PERSON] понововлено на посаді директора Автопідприємства Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України з 19.01.2016 р. Того ж дня, 21.06.2016 р. Міністром Кабінету Міністрів України видано наказ № 434-к про звільнення [PERSON] з посади директора Автопідприємства в зв»язку із закінчення терміну ді контракту 01.02.2016 р. На підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 20.06.2017 р. роз»яснено рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. та визначено, що [PERSON] підлягає поновленню на посаді з дати звільнення - 30.10.2014 р. Зазначена ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 19.09.2017 р. В зв»язку з чим 10.11.2017 р. Міністром Кабінету Міністрів України видано наказ № 478-к про внесення змін до наказу від 21.06.2016 р. № 433-к « Про поновлення на посаді [PERSON].» в частині визначення дати поновлення останнього на посаді - 30.10.2014 р. Звертаючись до суду позивач посилається на те, що видавши наказ № 433-к від 21.06.2016 р., відповідач фактично визнав наявність трудових правовідносин між сторонами після 01.02.2016 р. (закінчення строку дії контракту), що свідчить про безстроковість укладеного договору. Згідно з ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому зазначається строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами. Пунктом 2 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. Позивач, укладаючи контракт, та підписавши його, погодився на його умови та був обізнаний з положеннями трудового договору, які передбачали його строковість. Крім того, укладення даного контракту є обов»язковою умовою відповідно до Положення про Автопідприємство Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України. Посилання позивача на існування трудових відносин між ним та відповідачем після 01.02.2016 р. є безпідставним, оскільки такі відносини можуть тривати лише на підставі трудового договору або ж фактичного виконання обумовленої роботи. В ході судового розгляду встановлено, що позивач фактично після звільнення 30.10.2014 р. і на момент видачі наказу № 434-к від 21.06.2016 р. не виконував будь-яких обов»язків і доказів на спростування зазначених обставин суду не надано. Крім того, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. про поновлення [PERSON] на посаді не було виконано до 21.06.2016 р., а отже твердження позивача про існування трудових відносин є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Зазначені твердження також не узгоджуються з положеннями укладеного між сторонами контракту, оскільки відповідно до п.п.6.1, 6.2 він може бути продовжений шляхом укладення додаткової угоди або укладенням нового контракту. Будь-яких додаткових угод або ж нового контракту з позивачем укладено не було. Наказ № 433-к від 21.06.2016 р. про поновлення [PERSON] на посаді директора Автопідприємства на виконання рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. є чинним, не скасований у встановленому законом порядку, а лише до нього внесені зміни згідно з наказом Міністра Кабінету Міністрів України від 10.11.2017 р. № 478-к в частині дати поновлення на посаді, що також спростовує посилання позивача на те, що станом на момент видання оскаржуваного наказу він фактично не був поновлений на посаді, а тому і не міг бути звільненим. За відсутності укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту угоди щодо продовження його дії на новий строк роботодавець, на підставі умов контракту та у зв'язку з припиненням строку його дії правомірно видав наказ № 434-к про звільнення позивача з займаної посади в зв»язку з закінченням дії контракту. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про скасування наказу про його звільнення № 434-к від 21.06.2016 р. та поновлення на посаді не підлягають задоволенню. Не можуть бути задоволені також вимоги позивача про стягнення з відповідачів солідарно середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки таке стягнення в силу положень ст. 235 КЗпП може бути лише за умови незаконного звільнення працівника та його поновлення на посаді. Крім того, Секретаріату Кабінету Міністрів України не є належним відповідачем за вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі зобов»язання покладені на Автопідприємство, як самостійну юридичну особу, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 19.01.2016 р. Зважаючи на викладене, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed