Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Украинский продукт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на те, що він працював у Черкаському підрозділі ПП «Український продукт» з 03.09.2013 року по 07.10.2014 року. Звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін. На день його звільнення відповідачем виплачено в рахунок розрахунку при звільненні 2298 грн. Невиплаченою залишилася заробітна плата за період часу з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2014 року у сумі З0000,00 грн. та компенсація за невикористану відпустку у сумі 13183,10 грн. Відмову виплатити йому усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, відповідач обґрунтував відсутністю висновків ревізії для визначення розміру остаточного розрахунку. В останній робочий день, як того вимагає законодавство, повний розрахунок з ним проведений не був. Натомість 07.10.2014 року проведено часткову виплату із суми розрахунку 2298,00 грн. за 7 днів жовтня. Згідно із розрахунковими відомостями Черкаського підрозділу ПП «Украинский продукт», його щомісячна ставка за час роботи на підприємстві становить 15000,00 грн. Термін розрахунку - останні два повних робочих місяці (ч.2.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджені, постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто серпень-вересень 2014 року. Середньоденна заробітна плата складає: 15000,00 грн. (серпень 2014 року ) + 15000,00 грн. (вересень 2014 року) : 42 робочі дні за два місяці (22 робочі дні у вересні 2014 року та 20 робочих днів у серпні 2014 року)=714,29 грн. Кількість днів затримки повного розрахунку складає станом на день подачі позову 18 днів * 714,29 грн. середньомісячної заробітної плати = 12857,22 грн. Згідно наказу № 169к від 07.10.2014 року про звільнення, компенсації підлягають 26 календарних днів невикористаної відпустки. Визначається кількість календарних днів, на які необхідно поділити фактичний заробіток: 365 к/дн. - 10 свят/дн. і нероб/дн. = 355 к/дн. Його середньоденний заробіток: 180000,00 грн.: 355 к/дн = 507,04 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку:507,04 грн. х 26 к/дн. = 13183,10 грн. Просить суд стягнути з Приватного підприємства «Украинский продукт» м. Донецьк, вул. Зубкова, 2 на його користь не виплачену заробітну плату у сумі 30000,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 12857,22 грн. та 13183,10 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 56040,32 грн. Стягнути з Приватного підприємства «Украинский продукт» м. Донецьк, вул. Зубкова, 2 судовий збір на користь держави. Рішення в частині стягнення на мою користь 15000,00 грн. заборгованості по заробітній платі за один місяць допустити до негайного виконання. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідача та адвокат відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили суд в позові відмовити, всі свої доводи виклали в запереченнях, які приєднані до матеріалів справи. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 101к від 03.09.2013 року [PERSON] був прийнятий на роботу на ПП «Украинский продукт». Згідно п. 2 наказу № 102к від 03.09.2013 року [PERSON] займав посаду заступника директора ПП «Украинский продукт» з покладенням на нього повноважень по керівництву Черкаським підрозділом приватного підприємства «Украинский продукт». Наказом № 169к від 07.10.2014 року [PERSON] звільнений з ПП «Украинский продукт». Відповідно до виписки із штатного розпису ПП «Украинский продукт» посадовий оклад заступника директора становить 2347,00 грн.. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено - заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Як зазначено у ч. 1 ст. 127 Кодексу законів про працю України та ч. 1 ст. 26 Закону № 108, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Існує три види відрахувань: ті, що здійснюються для держави (податок на доходи фізичних осіб та єдиний соціальний внесок); утримання, що проводяться з метою забезпечення виконання зобов'язань перед третіми особами (наприклад, аліменти та інші виплати за виконавчими документами) та відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Вичерпний перелік підстав для виплати останнього виду відрахувань міститься у ч. 2 ст. 127 КЗпП. Позивач в своїй позовній заяві стверджує, що його середньомісячна заробітна плата становить 15000,00 грн., однак в підтвердження даного факту позивачем не надано жодного підтверджуючого доказу. Відомості «на виплату грошей» надані позивачем, суд оцінює критично, оскільки вони не узгоджуються ні зі штатним розписом, ні з будь-яким іншим офіційним документом ПП «Украинский продукт». Дані відомості не можуть бути доказом про нарахування та виплату заробітної плати працівникам підприємства, оскільки з відомості не зрозуміло, яке призначення цих коштів. Сам позивач в судовому засіданні вказував, що 15000 грн. це заробітна плата з якої ніякі відрахування не здійснювались. Якщо заробітна плата то не зрозуміло чи робилися відрахування відповідно законодавства України. Крім того, вказані відомості були складені та перевірені позивачем [PERSON], а також вказані відомості завірені печаткою, яка знаходилась у позивача, оскільки перебуваючи в трудових відносинах з ПП «Украинский продукт» на посаді заступника директора, на позивача були покладені повноваження керівника відділу, в розпорядженні якого була печатка підприємства. Однак данні відомості не підписані директором та головним бухгалтером підприємства. Згідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, з досліджених судом доказів, які були надані сторонами у справі, встановлено, що позивачу [PERSON] в день звільнення було проведено повний розрахунок, а саме: нараховано до виплати 3391,87 грн., з яких: 1105,00 грн. - компенсація по лікарняному листку б/л № 464979 за період хвороби з 15.09.2014 року по 25.09.2014 року; 2248,28 грн. - компенсація за невикористану відпустку строком 26 календарних днів; 38,39 грн. - надбавка за суміщення посади завідувач господарством за період з 01.10.2014 року по 07.10.2014 року. З нарахованої суми утримано 104,43 грн. - ЄСВ, 493,11 грн. - ПДФО, 50,88 грн. - ВС, таким чином до виплати підлягало 2743,45 грн., 445,09 грн. з який не було виплачено позивачеві у зв'язку з неотриманням цих коштів від Фонду соціального страхування по лікарняному листу № 464979 за період з 15.09.14 року по 25.09.2014 року. Загальна сума, яка була виплачена позивачу в день звільнення як остаточний розрахунок склала 2298,36 грн., та була відправлена позивачеві платіжним дорученням № 2065 від 07.10.2014 року через Філію ЗАТ «ПУМБ». Довідкою № 29/01-1 від 29.01.2015 року, виданою ПП «Украинский продукт», підтверджується факт виплати [PERSON] заробітної плати за період з травня по жовтень 2014 року включно. Розрахунки проводились вчасно, частково через касу філії, частково через AT «Укрсиббанк». Заборгованість по заробітній платі відсутня. Відсутність нарахування заробітної плати в період з 26.09.2014 року по 07.10.2014 року здійснювалося за фактично відпрацьований робочий час, оскільки згідно табелю робочого часу, наданими представником відповідача, позивач був відсутній без поважних причин в даний період на роботі, заробітна плата йому не нараховувалася, що підтверджується довідкою № 40/05 від 27.01.2015 року, табелями обліку робочого часу за вересень, жовтень 2014 року та довідкою № 29/01-2 від 29.01.2015 року. Позивачем дані факти в судовому засіданні не спростовані. За нормами ст. 117 КЗпПУ - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом встановлено, що на час розгляду справи у підприємства відсутня заборгованість по заробітній платі та за невикористану відпустку перед позивачем. На час звільнення [PERSON], яке мало місце 07.10.2014 року, підприємством було виплачено йому всі належні кошти, що підтверджується довідками № 40/05 від 27.01.2015 року, № 19/03 від 19.01.2015 року, № 29/1 від 29.01.2015 року, платіжним дорученням № 2065 від 07.10.2015 року. За змістом ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовна вимога [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати в розмірі 30000 грн. є необґрунтованою та такою, що заявлена без підстав, що як наслідок є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, [PERSON] слід відмовити в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України до стягнення з позивача до спеціального фонду Державного бюджету підлягає судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved