Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, посилаючись на те, що після смерті його батька відкрилась спадщина, у зв'язку з чим останній звернувся до нотаріальної контори для її прийняття, проте дізнався, що батько за час життя склав заповіт від 13.04.2011 р., яким заповів все належне останньому майно відповідачу [PERSON] Також, померлий 09.06.2008 р. оформив договори дарування двох земельних ділянок, де обдарований є відповідач [PERSON]. Позивач вважає, що на час складання заповіту та договорів дарування, батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через тяжку хворобу, тривалий прийом ліків, які значно вплинули на його психічний стан. Такі правочини, а саме заповіт та договори дарування позивач вважає незаконними, оскільки вони були укладені в той час коли його батько [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій внаслідок тяжкої хвороби та на підставі рішення суду він був визнаний обмежено дієздатним. Позивач зазначає, що в силу психічної неспроможності вчинив дію направлену на позбавлення позивача спадщини, чим скористались відповідачі, що і змусило позивача звернутися до суду з даним позовом та в позовних вимогах просив суд визнати недійсним заповіт та договори дарування двох земельних ділянок на підставі статті 225 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з викладених в позові підстав та просили позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], також відповідачі [PERSON], [PERSON] проти задоволення позову заперечували, посилаючись на те, що відповідачі за час життя покійного допомогали до кінця його життя, чого в свою чергу позивач не робив. Отже, за таких обставин батьком позивача було прийнято рішення скласти заповіт на [PERSON], а договори дарування на [PERSON] Спадкодавець ніколи на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебував, хворів, приймав багато ліків, проте це не впливало на його мозкову діяльність, зокрема під час складання заповіту, договорів дарування, померлий усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борозенець Юліана Георгіївна в судове засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи, була повідомлена належним чином, проте її неявка не є перешкодою для розгляду справи. До суду надійслала письмові пояснення, де вказувала, що нею 09.06.2008 р. було посвідчено два договори дарування земельної ділянки. Дарувальником за обома договорами є [PERSON], обдарованою є [PERSON]. Сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності [PERSON] не було. Договори дарування земельних ділянок підписані особисто [PERSON] та [PERSON]. 13.04.2011 р. нотаріусом був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] відповідно до вимог ст.ст. 41, 45 Закону України «Про нотаріат», ст. 1253 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним, без примусу та насильства, про що свідчила поведінка заповідача та оточуючих його родичів та присутніх осіб. Враховуючи вищевикладене, вважає, що договори дарування земельних ділянок та заповіт посвідчені відповідно до законодавства України та підстав визнавати їх недійсним не має (а.с. 40 - 41). Вислухавши пояснення сторін, представників останніх, покази свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] р. помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 19). з 15.11.2002 р. і по день своєї смерті він був одружений із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.127). Позивач є його сином. Після його смерті, коли він звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, позивачу стало відомо, що 13.04.2011 р. його батьком був складений заповіт, (а.с. 131) відповідно до якого, усе своє майно, що належало йому на день його смерті він заповів [PERSON] Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. На підставі вказаного заповіту відповідач [PERSON] став власником частини квартири [ADDRESS], яка була отримана померлим як службова ще в 1993 році, та в подальшому була приватизована, що підтверджується відповідними документами (а.с. 15-16, 118, 119-120). Також померлому належали дві земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,0630 га, що знаходяться в с. Глибоке, Бориспільского району Київської області, що підтверджується державними актами на право власності на землю від 09.02.2008 р. (а.с. 20, 21). 09 червня 2008 року [PERSON] уклав договори дарування на вказані земельні ділянки, якими подарував дані ділянки відповідачу [PERSON] (а.с. 42, 43). Вказані дії позивач вважає шахрайськими з боку відповідачів, оскільки в період вчинення вказаних правочинів його батько [PERSON] виявляв ознаки психічного розладу, не міг в повній мірі розуміти значення своїх дій, не міг розмовляти, внаслідок органічного ураження головного мозку, що було підтверджено актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 234 від 04.03.2010 р. встановлено рішенням суду від 14.04.2011 р. (а.с. 10-12). Відповідно до вказаного рішення Дарницького районного суду м. Києві від 14.04.2011 р. [PERSON], [INFO] був визнаний обмежено дієздатним та позивача [PERSON] було призначено його піклувальником (а.с. 10-12). Відповідно до ст. 36 ЦК України особа визнається обмежено дієздатною, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно ст. 37 ЦК України над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування. З письмових пояснень нотаріуса встановлено, що нею 09 червня 2008 року було посвідчено договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS] наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку, за реєстровим № 2136 (а.с. 42) та догові дарування земельної ділянки площею 0,0630 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS] наданої для ведення особистого селянського господарства, за реєстровим № 2140 (а.с. 43). Дарувальником за обома договорами є [PERSON], обдаровуваною є [PERSON]. Відповідно до законодавства при посвідченні цих договорів нею було встановлено особи, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій, перевірено обсяг їх цивільної дієздатності та в процесі спілкування встановлено намір сторін вчинити договори дарування земельних ділянок. Сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності [PERSON] в нотаріуса не виникло. 13 квітня 2011 року за реєстровим № 912 нотаріусом був посвідчений заповіт від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] (а.с. 44). З проханням вчинити нотаріальну дію, а саме посвідчити заповіт від імені [PERSON], поза приміщенням - нотаріальною конторою, звернулась дружина [PERSON] - [PERSON]. Своє прохання вона обґрунтувала тим, що внаслідок порушення мозкового кровообігу [PERSON] частково паралізований і він погано розмовляє, не може самостійно пересуватися, дома знаходиться в інвалідному візку, руки трусяться, сам не може підписати документи. Відповідно до законодавства про нотаріат нотаріусом було дотримано вимоги закону, зокрема згідно ст. 41 Закону України «Про нотаріат» коли громадянин не може з'явитися у приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, нотаріальна дія може бути вчинена поза вказаним приміщенням. Згідно ст. 45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Згідно ст. 1253 ЦК України у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт вголос і підписати його, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Нотаріусом Борозенець Ю.Г. було дотримано в даному випадку вимог законодавства, внаслідок чого заповіт нею було засвідчено в присутності двох свідків, а у зв'язку з тим, що [PERSON] не міг власноручно підписати заповіт то в його присутності текст заповіту підписав [PERSON] Особи заповідача, свідків та особу, яка підписувала заповіт нотаріусом було встановлено, що відповідно відображено в тексті заповіту та в посвідчувальному написі на заповіті (а.с. 44) Позивач просить визнати заповіт від 13.04.2011 р. та договори дарування земельних ділянок площею 0,2500 га та 0,0630 га, що знаходяться в с.Глибоке, Бориспільского району Київської області від 09.06.2008 року недійсними на підставі ст. 225 ЦК України. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч. 1 ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. В якості заінтересованих осіб, повноважних пред'являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК, можуть розглядатися виключно особи, суб'єктивні спадкові права яких, що виникають відповідно до норм книги шостої ЦК (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) порушені у зв'язку із вчиненням заповіту (ухвала колегії суддів ВССУ від 28 вересня 2011 року (справа № 6-27855св11)). Позивач зазначає, що на час складання правочинів (заповіту, договорів дарування) померлий не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки він не розмовляє, не може самостійно пересуватися, знаходиться в інвалідному візку, сам не може підписати документи, у зв'язку з хворобою приймав значну кількість ліків, які впливали на його мозкову діяльність. Згідно п. п. 7 п. 16 ППВСУ «Про розгляд судами справ про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4/13, про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Згідно п. 16 ППВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно відповіді з КМПЛ № 2 спадкодавець [PERSON] під наглядом лікаря - психіатра не перебував (а.с. 101). Згідно відповіді з комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києві, вбачається, що [PERSON], 1949 р.н., інвалід І гр. загального захворювання. Пацієнт спостерігався лікарями закладу з приводу: хронічного обструктивного бронхіту, ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІІ ст., цереброваскулярної хвороби, стану після перенесеного в 2002 році гострого порушення мозкового кровообігу (а.с. 103 -104). В разі якщо б спадкодавець [PERSON] страждав на психічне захворювання і виявлення таких ознак лікарем неврологом (невропатологом), останній повинен повідомити пацієнта про необхідність звернутися до лікаря психіатра, про що зазначити у медичній картці. В разі відмови пацієнта також зазначити про це у медичній картці пацієнта. Разом з тим такі докази в матеріалах справи відсутні, про що останні представником позивача та позивачем не спростовано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Акт амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 234 від 04.03.2010 р. та акт додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 1299 від 09.12.2010 р. були оцінені та покладені в рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2011 р., яке набрало законної сили. Так, відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.04.2011 р. визнано [PERSON], [INFO], обмежено дієздатним. Призначено [PERSON], 1981 р.н., піклувальником [PERSON], [INFO] В задоволенні решті позовних вимог відмовлено (а.с. 11-12). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.09.2014 р. в позові [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Борозенець Ю.Г. про визнання недійсним заповіту та договору дарування за довіреністю відмовлено (а.с. 54-56). Суд вважає, що доводи представника позивача щодо оцінки наявних діагнозів спадкодавця зазначених у медичній карті (а.с. 173-175), є неспроможними, оскільки як зазначено вище, суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. З цих же підстав суд вважає неспроможними покази свідка [PERSON], [INFO], яка не є фахівцем у галузі медицини та не була очевидцем посвідчення та підписання оспорюваного заповіту, договорів дарування. Поряд зі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка однією з засад цивільного законодавства визначає свободу договору, тобто можливість укладати договори і визначати їх зміст на свій розсуд, ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним спірний правочин всім цим нормам повністю відповідає, тобто підстави визнавати його недійсним, відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні останніх. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed