Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання дій і бездіяльності незаконними та зобов'язання здійснити працевлаштування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30 листопада 2007 року позивач працював в кадровому центрі Сухопутних військ Збройних Сил України на посаді інженера груп обліку державних службовців та звітності, а з 16 серпня 2010 року він був переведений на посаду інженера відділу статистичного обліку особового складу. [INFO] у позивача народилась дитина, після чого 02 грудня 2013 року він написав заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, 03 грудня 2013 року начальником кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України полковником Декіним П.Є. ця заява була підписана та в подальшому наказом № 197 від 03 грудня 2013 року позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме з 19 грудня 2013 року по [INFO]. Разом з тим, на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2013 року № Д-322/1/02 і директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2013 року № Д-8 було здійснено ліквідацію кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. У звязку з цим та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) розпочалося розірвання трудових договорів з ініціативи уповноваженого органу з співробітниками та військовослужбовцями зазначеної юридичної особи. При цьому, в усному порядку позивача було повідомлено, що оскільки він перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, йому запропонують інше місце роботи в іншому підрозділі Сухопутних військ Збройних Сил України. Проте, 27 грудня 2013 року позивачу було надіслано витяг із наказу начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України № 211 про його звільнення з 27 грудня 2013 року у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. У січні 2014 року позивачу було передано через іншого колишнього співробітника кадрового центру, без будь якого повідомлення та погодження з позивачем, його трудову книжку. Будь-яку іншу роботу позивачу запропоновано не було. На підставі зазначеного, позивач зазначає, що оскільки на момент звільнення та по сьогоднішній день він перебуває у відпустці по догляду за дитиною, то відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України його могли звільнити лише з обов'язковим працевлаштуванням. При цьому, позивачу не було надано жодної пропозиції щодо його працевлаштування в іншому структурному підрозділі Сухопутних військ Збройних Сил України, а відповідачем не вжито жодних заходів щодо забезпечення позивача роботою, що є прямим порушенням вищезазначених норм законодавства. Обґрунтовуючи звернення з даним позовом саме до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України позивач вказує, що кадровий центр Сухопутних військ Збройних Сил України був структурним підрозділом та окремою юридичною особою Сухопутних військ Збройних Сил України. Він безпосередньо підпорядковувався командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України. До складу Сухопутних військ Збройних Сил України на сьогоднішній день входить також ряд інших аналогічних структурних підрозділів, які не були ліквідовані як юридичні особи. Всі кадрові питання, у тому числі звільнення, переміщення та працевлаштування військовослужбовців та працівників між структурними підрозділами Сухопутних військ Збройних Сил України здійснюється за погодженням та наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України. Враховуючи, що посада начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України також була ліквідована разом з юридичною особою, то всі повноваження по працевлаштуванню позивача в інші структурні підрозділи Сухопутних військ Збройних Сил України покладається саме на командувача Сухопутних військ Збройних Сил України. Враховуючи викладене, позивач просив суд позов задовольнити та визнати незаконними дії і бездіяльність відповідача щодо незабезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час її звільнення в зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України та зобов'язати відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 30 листопада 2007 року була прийнята на роботу до кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України на посаду інженера групи обліку державних службовців та звітності, про що свідчить копія трудової книжки позивача та копія трудового договору з працівником, діяльність якого пов'язана з державною таємницею (а.с. 18-23). Також, відповідно до відомостей з трудової книжки позивача 16 серпня 2010 року останнього було переведено на посаду інженера відділу статистичного обліку особового складу кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 23). У зв'язку з народженням у позивача дитини [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження [NUMBER] (а.с. 17), позивачем було подано заяву про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 24). Відповідно до витягу із Наказу начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 грудня 2013 року № 197 позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме - з 19 грудня 2013 року по [INFO] (а.с. 25). Разом з тим, згідно із Наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 27 грудня 2013 року № 211 позивача на підставі п. 1 ст. 40 КУпП України було звільнено з роботи з 27 грудня 2013 року у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 26). Згідно змісту вказаного наказу його було видано на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2013 року № Д-322/1/02, а також директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2013 року № Д-8. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). При цьому, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Крім того, як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, із внесеними змінами, не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню жінок, які визначені у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин. Враховуючи вище зазначенні положення, суд приходить до висновку, що оскільки позивач на день звільнення з роботи перебувала в статусі жінки, яка має дітей віком до трьох років, власник або уповноважений ним орган, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, зобов'язаний був запропонувати позивачу рівнозначну посаду у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України. При цьому, ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Однак, як вбачається з матеріалів справи, на час розгляду справи в суді поновити позивача на попередній роботі неможливо у звязку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання відповідача, як керівника установи, яка є правонаступником кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо інших вимог позивача про визнання дій і бездіяльності відповідача незаконними щодо не забезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час його звільнення в зв'язку з ліквідацією Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, слід зазначити наступне. Так, перш за все, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК україни) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 4 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду вказані норми закону, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання дій і бездіяльності відповідача щодо не забезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час його звільнення в зв'язку з ліквідацією Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України незаконними не відповідають визначеним законом, у тому числі ЦК України та КЗпП України, способам захисту судом цивільних прав та інтересів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Командуючого Сухопутними військами Збройних сил України про визнання дій і бездіяльності незаконними та зобов'язання здійснити працевлаштування, підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи викладене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 40, 184, 235 КЗпП України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та

Outcome: partial