Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить виселити відповідачку з кімнати [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Посилається в позові на те, що гуртожиток згідно Акту прийому-передачі від 30 вересня 1994 року був переданий академії в складі військового містечка №157. Відповідно до Акту технічного стану, індивідуальної картки обліку та довідки Київського КЕУ № 303/25/1-136 від 25.01.2008 року спірна будівля являється гуртожитком і перебуває на балансі Національної академії оборони України. Розпорядженням Солом»янської районної в м.Києві державної адміністрації спірний будинок віднесено до реєстру будівель, що використовуються університетом під гуртожитки. Для обслуговування гуртожитку був набраний персонал та отримано дозвіл Головного санітарного лікаря. З 1997 року відповідачка без достатніх правових підстав проживає в гуртожитку та незаконно утримує кімнату, в якій вона проживає. Рішення про виділення відповідачці кімнати в гуртожитку житловою комісіє не приймалося і ордер на вселення їй не видавався. Зазначає також, що відповідачка ніколи не була працівником Національного університету оборони України, а тому не могла бути поселена в гуртожиток університету в порядку, визначеному законом. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Представник відповідачки в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначав, що відповідачка була поселена в спірну кімнату гуртожитку на підставі цивільно-правового договору про виконання певних робіт, укладеного з адміністрацією позивача. Вважає також, що відповідачка не може бути виселена з гуртожитку, так як є пенсіонером, а виселення пенсіонерів з займаних службових приміщень без надання іншого жилого приміщення заборонено законом, а саме ст.125 ЖК України. Подав також заяву і просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача, посилаючись на те, що відповідачка більше 16 років проживає в займаному приміщенні, а тому в порядку ст.344 ЦК України має право продовжувати проживати в ньому. Виходячи з цього, просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно ч. 2 ст. 128, 129 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. На підставі рішення про надання жилої в гуртожитку адміністрація підприємства видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Встановлено, що відповідно до Акту прийому-передачі будинків, споруд та територій військового містечка від 30 вересня 1994 року будинок по [ADDRESS] був переданий Національній академії оборони України. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України. На підставі наказу Міністра оборони України від 8 січня 2009 року Національний університет оборони України є правонаступником Національної академії оборони України. /а.с.12 - 14; 17 / Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації №1831 від 28 вересня 2007 року будинок по [ADDRESS] внесено до реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом'янському районі м. Києва. Згідно Акту технічного стану від 06.09.1994 року, Індивідуальної картки обліку та довідки Київського КЕУ від 07 жовтня 2008 року №303/25/1-1720 спірна будівля являється гуртожитком та перебуває на балансі Національної академії оборони України. На підставі листа Начальника Національної академії оборони України №661 від 24 листопада 2008 року гуртожиток обстежено та встановлено, що приміщення відповідає вимогам СанПіНу 42-121-4719-88 та може використовуватися за призначенням. Для обслуговування гуртожитку набрано обслуговуючий персонал та отримано дозвіл Головного санітарного лікаря. /а.с. 6 - 7; 11; 15 - 16/ Згідно довідки Національного університету оборони України від 23 вересня 2015 року №351/71/735 житловий будинок [ADDRESS] був переданий Академії Збройних сил України у 1994 року та з часу передачі не змінив свого статусу і використовується як гуртожиток для проживання осіб, що навчаються або проходять військову службу у навчальному закладі. /а.с. 147 / З викладеного вище випливає, що будинок по [ADDRESS] з моменту передачі його позивачу в 1994 році має статус гуртожитку та використовується позивачем як гуртожиток. Дані обставини представник відповідачки в судовому засіданні не спростовував. Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 12 квітня1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказав, що, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, крім інших питань, і питання щодо видачі відповідно до Примірного положення ордера на зайняття жилої площі в гуртожитку. Судом встановлено і це підтверджується заявою відповідачки від 15.07.1997 року остання була поселена в гуртожиток на підставі резолюції заступника Начальника академії / на той час/ з матеріально-технічного забезпечення від 22.07.1997 року тимчасово, на період проведення нею ремонтних робіт в гуртожитку та столовій за договором №12 від 04.01.1997 року. Представник позивача суду пояснив, що відповідачка ніколи не перебувала в трудових відносинах з університетом, за спливом часу даний договір не зберігся і відповідачка продовжує проживати в гуртожитку без законних на те підстав. /а.с.69 - 70 / Судом встановлено та підтверджено представником позивача, ордер на зайняття відповідачкою кімнати [ADDRESS] відповідачці не видавався, рішення на її вселення в гуртожиток не приймалося і договір на її проживання в ньому не укладався. / а.с.4 / З заяви відповідачки вбачається, що за професією вона маляр і виконувала ремонтні роботи в гуртожитку та столовій позивача на підставі укладеного цивільно-правового договору від 04.01.1997 року. Відповідно до положень гл.4 ЖК України та п.10 р.2 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Такий ордер відповідачці на право заселення в гуртожиток не видавався. Відповідно до ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано в зв»язку з роботою чи навчанням. Виходячи з цих обставин та викладених вище підстав вселення відповідачки в гуртожиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Суд не приймає до уваги заперечень представника відповідача в судовому засіданні. виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.1 ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, у тому числі, пенсіонерів по старості. В статті 124 ЖК зазначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Тобто, дані норми закону регулюють порядок виселення зі службових жилих приміщень, а не гуртожитків, а тому не можуть застосовуватися при вирішенні спору сторін щодо правомірності проживання відповідачки в гуртожитку позивача. Крім того, відповідно до Примірного положення про гуртожитки та норм ЖК України, гуртожиток є тимчасовим житлом та призначається для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Виходячи з цього, проживання відповідачки в гуртожитку, який є тимчасовим житлом, не тягне за собою права користування ним, не дивлячись та тривалість проживання в ньому. Крім того, сплата житлово-комунальних послуг за проживання в гуртожитку також не породжує її права на проживання в ньому і не може свідчити про законність її проживання в ньому. В статті 130 ЖК України зазначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством. Відповідно до вище приведених норм ЖК України та п.10 р.2 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення на жилу площу в гуртожитку є ордер. Надання жилої площі в гуртожитках на підставі будь-яких інших розпорядчих документів, т.ч. і завізованих керівниками високого рівня, діючим житловим законодавством України не передбачено. Виходячи з цих обставин, резолюція посадової особи університету з матеріально-технічного забезпечення на тимчасове заселення в гуртожиток, тим більше на час виконання ремонтних робіт, не може підмінити собою ордер в обґрунтування законності проживання відповідачки в ньому, а тому вона підлягає виселенню, а вимоги позивача задоволенню. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Як випливає зі ст. 58, 57 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін. Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.10 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, обґрунтування заперечень вимог позивача з боку представника відповідачки, суд приходить до висновку, що будь-які докази, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, законності проживання відповідачки в гуртожитку, суду не надані, а тому твердження представника відповідачки не можуть бути прийняті до уваги. При цьому суд зважає на те, що в процесі розгляду справи судом неодноразово представнику відповідачки пропонувалося надати суду для огляду трудову книжку та паспорт відповідачки, однак останній цих документів не надав, обмежившись лише посилання на відсутність необхідності дослідження цих документів у такій категорії справ. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з цього, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 114 грн.70 коп., сплачений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved