Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» на свою користь страхове відшкодування з урахуванням інфляційного збільшення боргу в сумі 20600,36 грн., пеню в розмірі 30366,79 грн., 3% річних в сумі 2592,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.06.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Subaru Legacy, д.н. [NUMBER] під керуванням позивача та транспортного засобу МАЗ 5549, д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 24.06.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПАТ «СК «Провідна». Страхове відшкодування в розмірі 30208,59 грн., було виплачено позивачу 30.07.2014 року, проте даної суми було недостатньо для здійснення відновлювального ремонту транспортного засобу Subaru Legacy, д.н. [NUMBER] . Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.01.2020 року стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь позивача суму недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 15726,04 грн. Вказане рішення було добровільного виконано страховою компанією 11.03.2020 року. Оскільки відповідач своєчасно не здійснив виплату страхового відшкодування шкоди в повному обсязі, то позивач вважає що він має право на стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені за прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 21.09.2020 року та 23.09.2020 року від представника відповідача надійшли заяви про застосування строку позовної давності в яких представник зазначив, що позивач дізнався про порушення свого права 13.09.2014 року, тобто по закінченню 90 днів з моменту подання відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування. Строк позовної давності розпочався 13.09.2014 року та закінчився 12.09.2015 року, тоді як позивач звернувся до суду з даним позовом 05.05.2020 року. У зв`язку з викладеним просив відмовити у задоволенні позову. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 12.06.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Subaru Legacy, д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу МАЗ 5549, д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 24.06.2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/5025120. 13.06.2014 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» із заявою про виплату страхового відшкодування. 30.07.2014 року позивачу було виплачено страхове відшкодування в розмірі 30208,59 грн., однак даної суми було недостатньо для здійснення відновлювального ремонту автомобіля Subaru Legacy, д.н. [NUMBER] , у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27.01.2020 року, яке набрало законної сили 28.02.2020 року, стягнуто з ПрАТ «СК «Провідна» на користь [PERSON] суму недоплаченого страхового відшкодування в розмірі 15726,04 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки відповідач своєчасно не здійснив виплату страхового відшкодування, позивач просив стягнути з ПрАТ «СК «Провідна» інфляційне збільшення боргу за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року в сумі 20600,00 грн., 3 річних в сумі 2592,00 грн., пеню в сумі 30366,79 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч.2 ст. 625 ЦК України). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача просив застосувати строк позовної давності, на що слід зазначити наступне. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Верховний Суд України у постанові від 26 квітня 2017 року у справі №3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат. Стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Крім того, оскільки індекс інфляції та 3% річних є складовою боргу по виплаті страхового відшкодування, то відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 28.09.2018 року справа №910/3855/17 в якій зазначено «….суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин сторін позовну давність, оскільки за приписами пункту 5 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України, позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування), а інфляційні втрати на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання». З матеріалів справи вбачається, що правовідносини, які склались між сторонами з приводу відшкодування страхового зобов`язання, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Тобто, у разі прострочення страховиком ПрАТ «СК «Провідна» виплати належної суми страхового відшкодування, страхувальник має право вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми страхового відшкодування. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції підлягають задоволенню за період з 13.09.2014 року (страхова компанія зобов`язана була здійснити страхове відшкодування протягом 90 днів, заява була подана 13.06.2014 року, строк виплати до 12.09.2014 року, тобто 13.09.2014 року наступний день коли позивач довідався про рішення відповідача про відмову у виплаті страхового відшкодування) по 10.03.2020 року (дата добровільної сплати заборгованості, виконання рішення суду 11.03.2020 року). Розрахунок наданий позивачем відповідачем у справі не оспорювався. Однак, даний розрахунок є відмінним від розрахунку проведеного судом, тому 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до розрахунку проведеного судом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» на користь [PERSON] 3% річних за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року в сумі 2591,32 грн. та інфляційні збитки за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року в сумі 18437,21 грн. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року в сумі 30366,79 грн., то слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Позивач дізнався про порушення свого права 13.09.2014 року (останній день виплати страхового відшкодування протягом 90 днів - 12.09.2014 року), рішення суду про стягнення страхового відшкодування ухвалено 27.01.2020 року (набрало законної сили 28.02.2020 року), добровільна виплата за рішенням була здійснена відповідачем 11.03.2020 року, із позовом у вказаній справі про стягнення пені позивач звернувся 05.05.2020 року. Позивач заявляє вимоги про стягнення пені за період з 13.09.2014 року по 10.03.2020 року (до моменту виплати за рішенням суду), тобто поза межами одного року, а тому в даному випадку є наявність підстав для застосування строку позовної давності до пені за заявою представника відповідача. Отже пеня підлягає нарахуванню за період з 05.05.2019 року (12 місяців перед зверненням кредитора до суду) по 10.03.2020 року. Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Згідно ч.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно розрахунку проведеного судом пеня за період з 05.05.2019 року по 10.03.2020 року становить 4146,50 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, з ПрАТ «СК «Провідна» підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 840,80 грн. Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 7000,00 грн., долучено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №0125-ц від 10.04.2020 року, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, розрахунок розміру професійної (правничо) допомоги у справі, копію акту наданих послуг від 13.04.2020 року, копію рахунку-фактури №13-04/01 від 13.04.2020 року на оплату 7000,00 грн., копію квитанції про оплату №49321268 від 13.04.2020 року на суму 7000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ПрАТ «СК «Провідна» на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 7000,00 грн.

Outcome: partial