Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. З 26.08.2015 р. він працював у відповідача на посаді інженера-механіка. При звільненні позивачу н було виплачено всі належні суми, зокрема і нараховану заробітну плату з 26.08.2015 р. по 10.09.2015 р. у розмірі 1 301,09 грн. На звернення позивача в адміністрації відповідача повідомляли про те, що відсутність розрахунку пов»язана з браком коштів. 30.12.2015 р. позивач дізнався про недоврахування заробітної плати за фактично відпрацьований час. Трудову книжку позивач також н отримував - оскільки не було проведено повний розрахунок. За таких обставин позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача недораховану зарплату у сумі 953,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 21 021,72 грн., моральну шкоду у розмірі 6 000,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Зазначив, що причиною недоврахування заробітної плати стало винесення відповідачем 01.09.2015 р. наказу № 464 про зменшення посадового окладу до 1 250,00 грн. Також повідомив, що не бажає збільшувати позовні вимоги. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що пропрацювавши 10 днів позивач звернувся з заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом № 476к від 09.09.2015 р. [PERSON] було звільнено з 10.09.2015 р. з посади у відповідності до вимог чинного законодавства. В день звільнення позивач відмовився від отримання нарахованої заробітної плати з невідомих причин та не з»явився до відповідача для отримання трудової книжки. 11.09.2015 р. та 14.09.2015 р. в адресу позивача була направлена комісія у складі трьох осіб з метою повідомити [PERSON] щодо необхідності отримати розрахунок. Надалі позивачу неодноразово спочатку в усній, а потім у письмовій формі повідомляли про необхідність отримати отримання розрахунку. За таких обставинн, зважаючи на те, що позивач не звертався за розрахунком та трудовою книжкою заробітна плата була депонована на БЗМК. 29.09.2015 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про отримання розрахунку і в цей день отримав депоновану заробітну плату. Таким чином позивач зазначив у позові неправдиву інформацію, а отже в задоволенні позову має бути відмовлено. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає. що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій ім.. В.М. Шимановського» на посаді інженера-механіка відповідно до строкового трудового договору згідно з п. 2 ст. 23 КЗпП України з 26.08.2015 року, про що свідчить наказ відповідача № 445-к по особовому складу від 25.08.2015 р. Як свідчить наказ № 476к від 09.09.2015 р. позивача з10.09.2015 р. звільнено з посади за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Згідно з наказом підприємства від 25.08.2015 р. посадовий оклад [PERSON] становив 4 000,00 грн. Як свідчать лист Головного управління держпраці у Київській області від 10.02.2016 р. позивачу було нараховано заробітну плату за серпень 2015 р. 800,00 грн., за вересень 2015 р. 501,09 грн. Відсутнє документальне підтвердження отримання позивачем нарахованих коштів. Як свідчать надані позивачем докази відповідачем 01.09.2015 р. винесено наказ № 464 (по особовому складу), яким встановлено позивачу посадовий оклад у розмірі 1 250,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розміру оплати праці, пільг, режиму роботи, про встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад тощо працівника має бути повідомлено не пізніше ніж за два місяці. Під час розгляду справи, доказів, які б свідчили про зміну умов праці [PERSON], повідомлення позивача про зменшення заробітної плати, його згоди отримання не було, отже суд приходить до висновку, що відповідачем порушено вимоги ст. 32 КЗпП України. Натомість суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо того, що позивач знав про необхідність отримання розрахунку, про що свідчать долучені до матеріалів справи відповідні акти, складені від 10.09.2015 р., 11.09.2015 р., 14.09.2015 р. Також такі повідомлення направлялись за адресою реєстрації позивача та були отримані [PERSON], про що свідчать зворотні поштові повідомлення, копії яких долучені до матеріалів справи. Також в судовому засіданні не заперечувалось сторонами, що 29.09.2015 р. позивачем отримана депонована заробітна плата у розмірі 1 033,58 коп. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. В свою чергу відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи у зв»язку із винесенням відповідачем наказу № 464 01.09.2015 р., [PERSON] було не пораховано заробітну плату у розмірі 953,45 грн. Доказів правомірності таких дій, зважаючи на положення чинного трудового законодавства України отримано не було. За встановлених обставин, суд вважає за можливе стягнути на користь [PERSON] суму у розмірі 953,45 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку, який зважаючи на розрахунок позивача, який було перевірено в судовому засіданні становить 21 021,72 грн. за період з моменту затримки розрахунку до 18.02.2016 р. Правильність розрахунку не оспорювалась представником відповідача. В свою чергу позивач зазначив, що стягнення з Товариства має бути здійснено за зазначений у позові період. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З іншого боку, доказами, відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Зважаючи на те. що позивачем не зазначено у чому полягає моральна шкода, не надано пояснень з цього приводу і під час розгляду справи, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача суми у розмірі 6 000,00 грн. зазначеної [PERSON] в якості компенсації шкоди. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст.. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial