Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з позовом до відповідачки, при цьому уточнивши свої позовні вимоги, наполягав на встановлені факту належності [PERSON] на праві приватної власності гаражу [NUMBER], зазначеного у плані під літ. «Я», загальною площею 58,0 кв.м., основною площею 58,0 кв.м. та гаражу [NUMBER], зазначеного у плані під літ. «Ж», загальною площею 43,7 кв.м., основною площею 43,7 кв.м. з оглядовою ямою під літ. «ж», які розташовані по [ADDRESS]; на визнанні за ним, право приватної власності за набувальною давністю на гараж №61-а, зазначений у плані під літ. «Я», загальною площею 58,0 кв.м., основною площею 58,0 кв.м., який розташований по [ADDRESS]; визнанні за [PERSON] право приватної власності за набувальною давністю на гараж [NUMBER], зазначений у плані під літ. «Ж», загальною площею 43,7 кв.м., основною площею 43,7 кв.м. з оглядовою ямою під літ. «ж», який розташований по [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву, де позов підтримав у повному обсязі, підтвердив обставини на які посилався в позовній заяві та її уточненні, прохав про розгляд справи у його відсутності. Відповідачка, у судове засідання не з'явилась, але надала заяву, де також прохала про розгляд справи у її відсутності, позов визнала у повному обсязі та не заперечувала проти його задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 20 листопада 2001 року між позивачем та [PERSON] був укладений у простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлових будівель: гаражу [NUMBER], зазначеного у плані під літ. «Я», загальною площею 58,0 кв.м. та гаражу [NUMBER], зазначеного у плані під літ. «Ж», загальною площею 43,7 кв.м. з оглядовою ямою під літ. «ж», що розташовані по [ADDRESS], які нею були збудовані в 1989 році. За умовами вищевказаного договору позивач повністю сплатив [PERSON] вартість гаражів в розмірі 2000 грн. придбаних ним за договором купівлі-продажу нежитлових будівель, а вона передала позивачу їх у фактичне володіння та користування. Також, [PERSON] взяла на себе зобов'язання, посвідчити вищезазначений договір купівлі-продажу зазначених гаражів у нотаріуса протягом одного місяця. Однак, після укладання договору купівлі-продажу нежитлових будівель, [PERSON], починаючи з 20 листопада 2001 року, на протязі багатьох років, безпідставно й неодноразово ухилялась від нотаріального посвідчення договору. Вищезазначені гаражі [PERSON] були придбані за кошти в розмірі 2000 грн. з яких половина в розмірі 1000 грн. були власними коштами [PERSON], з якою останній 25.11.2006 року зареєстрував шлюб. Крім цього, в 2006 році [PERSON] померла, в зв'язку з чим стало неможливим здійснити нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу та переоформлення права власності на зазначену нерухомість в установленому законом порядку. В зв'язку з тим що, 22 листопада 2001 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/4 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що розташований на земельній ділянці площею 1308 кв.м. на якій також розташовані вищезазначені нежитлові будівлі, й між нами в червні 2016 року виник спір щодо права власності та користування вищезазначеними спільними гаражами, то належним відповідачем по справі є - [PERSON]. Також, слід зазначити, рішенням Котовської міської ради Одеської області № 28-УІІ від 27.01.2006 року «Про перейменування вулиць, провулків проспектів, бульварів, площ та скверів» було змінено назву [ADDRESS], а Постановою Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів» № 4468 від 12.05.2016 року, було перейменовано місто «Котовськ» на місто «Подільськ». У зв'язку із вищевикладеним позивач вимушений з цією позовною заявою звернутися до суду. Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Відповідно до ст. 344 ч. 2 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Отже, враховуючи, що відкрите і безперервне володіння [PERSON] та [PERSON] відповідним нерухомим майном, перевищує 10 років, то останні мають право на визнання за ними права власності на вищевказане нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved