Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на ? частину квартири та визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 09 лютого 2002 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. 16 липня 2004 року за спільні кошти подружжя вони придбали трикімнатну квартиру в [ADDRESS], яку згідно договору купівлі-продажу оформили на [PERSON]. 07 травня 2008 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 00-91/08, відповідно до якого банк надав останньому готівкові кредитні кошти в сумі 47 200 доларів США. Забезпеченням повернення кредитних коштів є укладений того ж дня між банком та [PERSON] договір іпотеки № ДІ-00-91/08. Предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира, житловою площею - 42,7 кв. м., загальною площею - 68,8 кв. м., яка знаходиться в місті [ADDRESS]. Іпотечний договір був посвідчений 07 травня 2008 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. та зареєстрований в реєстрі за № [NUMBER]. Крім того, 07.05.2012 року між банком та нею нібито, було укладено договір поруки, відповідно до якого вона, як поручитель зобов'язалась перед банком відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань по кредитному договору. Однак про існування даного договору поруки їй не було невідомо і в даному договорі стоїть не її підпис. Вважає, що при укладенні даного договору щодо спільної сумісної власності подружжя були порушені її особисті права, адже договір іпотеки укладений без її письмової згоди та неповнолітньої дитини [PERSON], так як не був погоджений у встановленому порядку з органом опіки та піклування , завданням якого захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядженні майном, яким вони володіють чи користуються. Оскільки існує судовий спір між банком та відповідачем [PERSON] щодо боргових зобов'язань та наміром банку звернути стягнення по боргових зобов'язаннях на особисте майно [PERSON], а саме на вищевказану трикімнатну квартиру, тому бажає визначити своє право власності на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя. З 2004 року окрім неї у даній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON], донька [PERSON] та [PERSON] Просила суд визнати вищевказану трикімнатну квартиру спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на ? частину даної квартири; визнати договір іпотеки № ДІ-00-91/07 від 07 травня 2008 року, укладений між відповідачем [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» недійсним та стягнути понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги збільшили та просили суд визнати вищевказану трикімнатну квартиру спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачкою право власності на ? частину даної квартири; визнати договір іпотеки № ДІ-00-91/07 від 07 травня 2008 року, укладений між відповідачем [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» недійсним, скасувати запис про реєстрацію договору іпотеки та запис про обтяження нерухомого майна за заявою банка на квартиру та стягнути понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі. Представник відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, вказуючи, що ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Позивачка не надала доказів чи було порушене право малолітнього внаслідок укладання цього договору, яке саме право та в чому полягало його порушення. Укладання одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, той що з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору покладалась на розсуду суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 09 лютого 2002 року сторони зареєстрували шлюб у Матусівській сільській раді Шполянського району. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Під час перебування у шлюбі, сторонами 16 липня 2004 року за спільні кошти подружжя булопридбано трикімнатну квартиру в [ADDRESS], яку згідно договору купівлі-продажу оформлено на [PERSON]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. У відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута подружжям за час шлюбу є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Тобто набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, що набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК воно вважається таким, що набуте. У відповідності до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно до п. 24. Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Оскільки, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі, проте оформлена на позивача, на даний час між подружжям виник спір щодо даного нерухомого майна суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання квартири спільним майном подружжя та її розподіл підлягає до задоволення. Позов в частині визнання недійсним договору іпотеки так скасування запису про обтяження не підлягає до задоволення виходячи з наступного. 07 травня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк» в особі директора Черкаської філії Ніконова Р.В. та [PERSON] був укладений кредитний договір № 00-91/08, відповідно до якого банк надав останньому готівкові кредитні кошти в сумі 47 200 доларів США. Забезпеченням повернення кредитних коштів є укладений того ж дня між банком та [PERSON] договір іпотеки № ДІ-00-91/08. Предметом іпотеки є нерухоме майно - трикімнатна квартира, житловою площею - 42,7 кв. м., загальною площею - 68,8 кв. м., яка знаходиться в місті [ADDRESS]. 07.05.2012 року між банком та позивачкою, було укладено договір іпотеки № ДП-00-91/08, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Як пояснила в судовому засіданні позивач, при укладенні даного договору щодо спільної сумісної власності подружжя були порушені її особисті права, адже договір іпотеки укладений без її письмової згоди та неповнолітньої дитини [PERSON], так як не був погоджений у встановленому порядку з органом опіки та піклування , завданням якого захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядженні майном, яким вони володіють чи користуються. Крім того, заяву про надання згоди як дружина позичальника про передачу в іпотеку квартири, яку посвідчила приватний нотаріус, вона не підписувала. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недотримання в момент укладання правочину цих вимог є підставою для визнання цього правочину недійсним (ч. 1 ст.215 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За положеннями ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Таким чином, батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування розпоряджатись майновими правами дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Тобто за змістом вказаних норм закону дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав дитини щодо жилого приміщення (Правова позиція ВСУ у справі № 6-2940 цс15 від 20 січня 2016 року) . Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що вона не давала згоду на передачу в іпотеку квартири її чоловіком [PERSON] А оскільки в квартирі були зареєстровані неповнолітні діти, необхідна була згода органу опіки та піклування. Заперечуючи проти позову, представник банку стверджував, що позивачем не зазначено факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, у анкеті позичальника [PERSON] вказав осіб, які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки себе та свою дружину [PERSON] Суд не погоджується із даними твердженнями оскільки, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами представників дитини, а може спричинити інші наслідки передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 травня 2016 року по справі було призначено судову почеркознавчу експертизу з метою з'ясування справжності підпису [PERSON] на заяві про передачу в іпотеку квартири як дружини [PERSON] Відповідно до висновку експерта експертної установи Науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру від 13.07.2016 року за № 1/908 встановлено, що рукописний текст «[PERSON]» в графі «підпис» оригіналу заяви про згоду [PERSON] на передачу в іпотеку спільної квартири її чоловіком [PERSON] від 07.05.2008, посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Вінніченко Ж.В. (а.с. 81) виконаний не [PERSON], а іншою особою. Проте, даний висновок експерта суд враховує поряд з іншими доказами по справі. Зокрема, допитана в судовому засіданні приватний нотаріус, яка посвідчувала договір іпотеки та заяву [PERSON] пояснила суду, що заяви про надання згоди одного із подружжя на передачу в іпотеку майна, яке є спільним майном подружжя вона посвідчує лише у присутності особи, яка таку згоду надає. В даному випадку при посвідченні заяви [PERSON] вона встановила її особу згідно з паспортом, з'ясувала її волевиявлення та посвідчила дану заяву. Виключає факт підписання заяви не [PERSON], а її чоловіком [PERSON] що без присутності самої [PERSON] дані документи вона б не посвідчувала. У відповідності зі статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів які потребують нотаріального посвідчення згода другого з подружжя повинна бути подана письмово. Пунктом 6 статті 3 ЦК України засади цивільного законодавства серед яких і такий критерій як добросовісність. З аналізу зазначених норм у їх взаємозв'язку визначається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав такий договорі та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла знати про те, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав на це згоди другого з подружжя. Позивачем доказів про вищевикладене, а саме що банк видаючи кредит відповідачу [PERSON] та забезпечуючи виконання умов даного договору, уклав договір іпотеки квартири, яка була спільним майном подружжя, отримавши згоду [PERSON] діяв недобросовісно, суду не надано. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вимоги чинного законодавства, суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved