Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до завідувача протичумної станції Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON], у якому просив: прийняти позовну заяву Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» про відмову у задоволенні заяви [PERSON] від 04.02.2019 року в повному обсязі та визнання рішення КТС від 04.03.2019 року № 1 незаконним до розгляду та відкрити провадження у справі; прийняти рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні заяви від 04.02.2019 року про скасування наказів Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС; «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » в повному обсязі; визнати рішення Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 04.03.2019 року № 1 незаконним та скасувати його; судові витрати покласти на відповідача; розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 04.03.2019 року на засіданні Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» була розглянута заява завідувача протичумної станції Державної установи «Український науково дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] від 04.02.2019 року щодо скасування наказів Державної установи «Український науково дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ». За результатами розгляду КТС було прийнято рішення про задоволення вимог [PERSON] , Наказ 28 та Наказ 59 визнані такими, що порушують законодавство про працю та скасовані. Позивач вважає, що заява [PERSON] від 04.02.2019 року про скасування наказів ДУ «УНДПЧІ МОЗ України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичку практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » безпідставна та необґрунтована, рішення КТС від 04.03.2019 року № 1, яким задоволена відповідна заява, прийнято з порушенням чинного законодавства, при неповному з`ясуванні усіх обставин, в результаті чого є незаконним. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Судом встановлені наступні факти та правовідносини. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 07.08.2018 року № 1463 «Про проведення заходів, пов`язаних з реорганізацією Державної установи «Український інститут стратегічних досліджень Міністерства охорони здоров`я України» та Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» шляхом їх приєднання до Державної установи «Центр громадського здоров`я Міністерства охорони здоров`я України» (а.с.18-21) у серпні 2018 року розпочала роботу комісія з проведення заходів, пов`язаних з реорганізацією ДУ «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України», в процесі якої при перевірки установчих, реєстраційних та дозвільних документів, на підставі яких ДУ «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» здійснює свою діяльність, було встановлено факт відсутності ліцензії на медичну практику. У зв`язку з чим, Наказом Інституту від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» [PERSON] , завідувача протичумної станції, було призначено відповідальною особою за організацію та проведення дій по отриманню ліцензії на здійснення господарської діяльності з медичної практики та зобов`язано її у термін до 10.10.2018 р. розпочати роботу по підготовці документації (документів), необхідної для її отримання (а.с.59). Наказ № 28 був наданий [PERSON] , секретарем, [PERSON] на ознайомлення, але замість поставлення підпису про ознайомлення, [PERSON] власноруч отримала оригінал наказу та повернула його до приймальні лише 30.10.2018 року без її підпису про ознайомлення. Зазначений факт підтверджується доповідною [PERSON] на ім`я Голови комісії з проведення заходів, пов`язаних з реорганізацією, від 06.11.2018 року (а.с. 65). На прохання голови комісії з проведення заходів, пов`язаних з реорганізацією, надати пояснення щодо невиконання вимог зазначеного наказу, [PERSON] 30.10.2018 року надала письмове пояснення - доповідну, у якій зазначила, що з урахуванням факту перебування Інституту в стані реорганізації (шляхом приєднання до ЦГЗ) вважає недоцільним використання бюджетних коштів на отримання ліцензії на медичну практику, так як Законом України «Про ліцензування видів господарського діяльності» у разі припинення діяльності закладу в результаті злиття, приєднання чи перетворення передбачено анулювання його ліцензії (а.с.64). За результатами розгляду доповідної [PERSON] від 30.10.2018 року, а також її відмову виконувати наказ № 28, до відповідачки були застосовані заходи дисциплінарного стягнення та оголошено догану згідно Наказу № 59 (а.с. 60-63). Не погоджуючись із Наказами 28 та 59, [PERSON] 04.02.2019 року була подана заява до КТС з вимогою скасувати зазначені накази, як такі, що порушують трудове законодавство, а саме: вимоги щодо невідповідності Наказу № 28 статті 31 Кодексу Законів про працю України, на підставі чого він підлягає скасуванню, обґрунтовуються тим, що перед призначенням особи відповідальною за виконання будь - якої роботи керівник має врахувати положення, які містяться у розділі «Завдання та обов`язки» посадової інструкції відповідного працівника. В якості такого обґрунтування [PERSON] посилається на роз`яснення Міністерства соціальної політики України, надані у листі № 713/13/116 - 15 від 25.11.2015, які не є нормативно-правовим актом та мають рекомендаційно-інформаційний характер, та п. 6 Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності», затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 р. № 336 (ас. 45- 52). Судом встановлено, що з 04.03.2019 року на засіданні Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» була розглянута заява завідувача протичумної станції Державної установи «Український науково дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] від 04.02.2019 року щодо скасування наказів Державної установи «Український науково дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] ». За результатами розгляду КТС було прийнято рішення про задоволення вимог [PERSON] , Наказ № 28 та Наказ №59 визнані такими, що порушують законодавство про працю та скасовані (а.с. 39-44). Отже, як встановлено між працівниками та роботодавцем виник індивідуальний трудовий спір. Індивідуальний трудовий спір - це неврегульовані розбіжності між роботодавцем і працівником з питань застосування трудового законодавства та інших нормативних правових актів, які містять норми трудового права, колективного договору, угоди, локального нормативного акта, трудового договору (у тому числі про встановлення або зміну індивідуальних умов праці), про які заявлено в орган з розгляду індивідуальних трудових спорів. Предметом індивідуального трудового спору служать індивідуальне право на працю і відповідні умови її реалізації, якими володіє конкретна особистість у сфері трудових відносин. Наявність відносин з приводу праці, їх реалізація та тісно пов`язані з ними правові відносини, є визначальним фактором констатації індивідуального трудового конфлікту. Трудові конфлікти, що виникають між суб`єктами трудових відносин (працівником і роботодавцем в особі адміністрації підприємства) з питань застосування вже чинних законодавчих чи інших нормативних актів про працю, а також за умовами трудового договору є спорами позовного порядку. Для цього виду трудових конфліктів встановлено особливий порядок їх вирішення: вони розглядаються в комісіях по трудових спорах і районних судах. Стаття 221 КЗпП України визначає, що трудові спори між власником та уповноваженим ним органом і працівником незалежно від форми трудового договору розглядаються: 1) комісіями з трудових спорів (КТС); 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (місцевими судами). Стосовно позовних вимог позивача щодо прийняття рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні заяви від 04.02.2019 року про скасування наказів Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичку практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС; «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » в повному обсязі, суд зазначає наступне. Згідно ст. 228 КЗпП України, у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Пропуск вказаного строку не є підставою відмови у прийнятті заяви. Визнавши причини пропуску поважними, суд може поновити цей строк і розглянути спір по суті. В разі коли пропущений строк не буде поновлено, заява не розглядається, і залишається в силі рішення комісії по трудових спорах. Отже, суд роз`яснює позивачу, що уповноважений орган Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» може оскаржити до суду рішення КТС з яким він не погоджується, а оскарження заяви [PERSON] від 04.02.2019 року про скасування наказів Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС, направленої КТС, у судовому порядку не передбачено чинним законодавством, а тому суд відмовляє у задоволенні даної позовної вимоги. Дана заява по суті носить характер заперечень [PERSON] щодо наказів винесених відносно неї. Стосовно вимоги щодо визнання рішення Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від04.03.2019 року № 1 незаконним та скасувати його, суд зазначає наступне. Суд, вважає, що вимога Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України»щодо визнання рішення Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від04.03.2019 року № 1 незаконним та скасувати його, є похідної від вимоги щодо прийняття рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні заяви від 04.02.2019 року про скасування наказів Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 28.09.2018 року № 28 «Про призначення відповідальної особи за підготовку документів для отримання ліцензії на медичну практику» та від 08.11.2018 року № 59 - ОС; «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] » в повному обсязі, а тому, суд також відмовляє у її задоволенні. Вищевказана заява є підставою для скасування наказів КТС, а оскільки у визнанні заяви [PERSON] від 04.02.2019 року судом відмовлено, тому і підстав для визнання рішення Комісії по трудовим спорам Державної установи «Український науково - дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від04.03.2019 року № 1 незаконним та скасувати його судом не має. Враховуючи все вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної заяви Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» (місцезнаходження: вул. Церковна, 2/4, м. Одеса, 65003) до завідувача протичумної станції Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) про відмову у задоволенні заяви [PERSON] від 04.02.2019 про скасування наказів Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» та визнання рішення комісії по трудових спорах Державної установи «Український науково-дослідний протичумний інститут імені І.І. Мечнікова Міністерства охорони здоров`я України» від 04.03.2019 року № 1 незаконними. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Згідно ст. 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них На підставі викладеного та

Outcome: dismissed