Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про набуття права власності на частину квартири за набувальною давністю, покликаючись на те, що він та відповідачі 15 вересня 1998 року набули право власності на квартиру №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові. Право власності відповідачами отримано виключно на підставі прописки, тобто всупереч вимогам закону, оскільки постійно не проживали у такій квартирі. У 1999 році [PERSON] придбав будинок на вул. Базальтовій, 15 у м. Львові, де він та [PERSON] проживають досі. З 1999 року відповідачі після формального набуття права власності на квартиру фактично відмовились від такого. Він добросовісно, відкрито та безперешкодно володів вказаним майном. Просить визнати за ним за набувальною давністю право власності на 1/6 частину квартири №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові, яка раніше належала [PERSON] та 1/6 частину квартири №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові, яка раніше належала [PERSON] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що набуте відповідачами право власності на квартиру №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові ніким не оскаржувалось, вони не відмовлялись від такого, а тому не можуть бути протиправно позбавлені цього права. Крім того, позивач знає та знав увесь час володіння чужим майном хто є власником майна, а тому не може набути право власності на таке майно за набувальною давністю. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані у квартирі №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові, що стверджується довідкою про склад сімї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги ЛКП «Нове» від 14 серпня 2017 року. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру від 15 вересня 1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» враховуючи положення\~статей 335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Суд вважає, що покликання позивача на те, що за ним слід визнати право власності на 1/6 частину квартири, яка належить відповідачу [PERSON] та на 1/6 частину квартири, яка належить відповідачу [PERSON], так як він з 1999 року відкрито, безперервно володіє зазначеним майном, оскільки суд безперечно враховує при вирішенні даного спору думку викладену у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 січня 2013 року у якому йдеться про те, що позов про право власності за давністю володіння не може предявляти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Натомість, в даному випадку, позивач знає та чітко вказує, що власниками спірних часток у майні є [PERSON], [PERSON], спірне нерухоме майно за адресою: м. Львів, вул. Петлюри, 30/54 має власника та суду не надано жодних переконливих доказів того, що власники спірних часток у майні відмовились від таких. Відповідно до актів ЛКП «Нове» від 19 грудня 2011 року, 28 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [INFO] з 1996 року. Згідно п. 3.3.1. Інструкції з діловодства у Львівській міській раді та її виконавчих органах, установах, організаціях, комунальних підприємствах, затвердженої рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 21 січня 2011 року №35, реєстрація документа це фіксування факту створення або надходження документу через проставлення на ньому умовного позначення реєстраційного індексу з подальшим записом у реєстрах (реєстраційних картках) необхідних відомостей про документ. Реєстрація документів проводиться з метою забезпечення їх обліку, контролю за виконанням та оперативним використанням наявної у документах інформації. У переліку документів, що не підлягають реєстрації, наведеному у додатку 5 вищевказаної інструкції, акти, складені комунальним підприємством не зазначаються. Однак, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо наявності повноважень у комісії, яка складали вказаний акт саме у такому складі та саме щодо виконання такою комісією обстеження квартири №54 на вул. Петлюри, 30 у м. Львові на предмет проживання [PERSON] та [PERSON] у такій. Також, вказані акти ЛКП «Нове» від 19 грудня 2011 року, 28 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року не містять жодних вітміток чи інших даних щодо їх належної реєстрації, а відтак суд позбавлений можливості переконатися у їх належності, та не може встановити їх походження, чи такі акти винесені уповноваженими на це особами та належність фіксування інформації, викладеної у таких актах. Окрім того, суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів, що [PERSON] та [PERSON] належить саме по 1/6 ідеальній частці у квартирі за адресою: м. Львів, вул. Петлюри, 30/54, оскільки як вбачається із свідоцтва про право власності на квартиру від 15 вересня 1998 року така квартира належить відповідачам та позивачу на праві спільної сумісної власності та їх частки у майні не визначені. З огляду на наведене, а також те, що позивач покликається на те, що всі витрати на утримання та догляд за квартирою здійснює виключно він та відповідачі набули право власності на оспорювань квартиру всупереч вимогам закону, суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано доказів на підтвердження того, що позивачем вибрано вірний спосіб захист своїх прав та інтересів, а саме набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Також, суд не бере до уваги свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки «ВАЗ» від 24 лютого 2011 року, лист ОКП «БТІ та ЕО» №5289 від 09 листопада 2017 року, акти ЛКП «Нове» від 19 грудня 2011 року, 28 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року, типову угоду ЖЕК-308 від 11 грудня 2000 року, договір ЛКП «Нове» від 08 вересня 2008 року, договір №287/647 від 07 листопада 2017 року, договір №287-647 від 10 серпня 2017 року, договір від 18 листопада 2010 року, договір №10022 від 2010 року, договір №42-Г від 25 серпня 2009 року, накладні, товарні чеки, технічні умови, надані позивачем, оскільки такі не підтверджують і не спростовують жодні обставини щодо підстав набуття позивачем права власності на частки у квартирі за адресою: м. Львів, вул. Петлюри, 30/54, які належать відповідачам за набувальною давністю. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed