Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні посилаючись на те, що наказом №105-ВК від 26.01.2012 року його було призначено на посаду начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області, яка створена Державним агентством автомобільних доріг України (Укравтодор) та є його територіальним органом. Згідно з п.7.1. Положення про Службу автомобільних доріг у Чернівецькій області, затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України №260 від 29.07.2019 року, Службу очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з посади головою уповноваженого органу управління за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Тобто, повноваження щодо призначення на посаду та звільнення з посади начальників територіальних органів Укравтодору та їх заступників належить Голові Укравтодору. На початку травня 2020 року його викликали в м. Київ в Державне агентство автомобільних доріг України. Під час розмови один з керівників Укравтодору наполегливо вимагав, щоб він, на всяк випадок, написав і залишив заяву про звільнення з роботи за згодою сторін без зазначення бажаної дати звільнення. Фактичних домовленостей про припинення трудового договору, а тим більше про дату припинення трудових відносин за угодою сторін, між ним та керівництвом Укравтодору не було. За вимогою керівництва, ним 07 травня 2020 року було написано заяву про звільнення з роботи за згодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України, без зазначення конкретної дати звільнення. В період з 08.05.2020 року по 27.05.2020 року він перебував на лікарняному. 28.05.2020 року він вийшов на роботу, де йому було повідомлено, що його звільнено з роботи з 28.05.2020 року на підставі наказу Голови Державного агентства автомобільних доріг України №176-к від 28.05.2020 року за п.1 ст. 36 КЗпП України. В цей же день 28.05.2020 року у його трудовій книжці зроблено запис про те, що він звільнений з займаної посади за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу №176-к від 28.05.2020 року та йому видано трудову книжку, однак розрахунок по виплаті належних при звільненні сум був проведений роботодавцем тільки 15.06.2020 року. Його звільнено з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки він в заяві не просив звільняти його з 28.05.2020 року, тобто сторони не дійшли згоди щодо дати припинення трудового договору, а звільнення здійснено не за угодою сторін, а за ініціативою роботодавця, а тому наказ про звільнення є незаконним. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Відповідно до частини 3 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством,- на число календарних днів за цей період. Поновлення його на роботі відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 29.05.2020 року по день ухвалення рішення суду. Крім того, він звільнений з посади 28.05.2020 року, однак виплата всіх належних йому при звільненні сум проведена тільки 15.06.2020 року, а не в день звільнення, що є грубим порушенням ч.1 ст.116 КЗпПУ. Затримка з виплати коштів відбулась в період з 29.05.2020 року по 14.06.2020 року, що становить 17 днів. А тому просив скасувати наказ Державного агентства автомобільних доріг України №176-к від 28.05.2020 року про його звільнення з посади начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області, за угодою сторін, згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України; поновити його на посаді начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області; стягнути з Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу, з відрахуванням з цієї суми при її виплаті належних до сплати податків та обов`язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з відрахуванням з цієї суми при її виплаті належних до сплати податків та обов`язкових платежів; покласти на відповідачів судові витрати. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Державного агентства автомобільних доріг України Харченко В.М. в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області Погорілко О.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом №105-ВК від 26.01.2012 року призначений на посаду начальника Служби автомобільних доріг в Чернівецькій області, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] (а.с.7). Відповідно до п.1. Положення про Державне агентство автомобільних доріг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №439 від 10.09.2014 року, Укравтодор є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства. Згідно з пунктом 1.1. Положення про Службу автомобільних доріг у Чернівецькій області, затвердженого наказом Державного агентства автомобільних доріг України №260 від 29.07.2019 року (а.с.8-9), Служба автомобільних доріг в Чернівецькій області заснована на державній власності і належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України. Пунктом 7.1. вказаного Положення передбачено, що Службу очолює начальник, який призначається на посаду і звільняється з посади Головою Уповноваженого органу управління (Укравтодору) за погодженням з відповідними органами виконавчої влади (в даному випадку Чернівецькою обласною державною адміністрацією). 07.05.2020 року позивач [PERSON] написав заяву на ім`я Голови Державного агентства автомобільних доріг України (а.с.94), в якій просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. 08.05.2020 року Голова Державного агентства автомобільних доріг України звернувся з листом до Голови Чернівецької обласної державної адміністрації (а.с.95), в якому просив відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» погодити звільнення [PERSON] з посади начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. 20.05.2020 року Чернівецькою обласною державною адміністрацією надіслано Голові Державного агентства автомобільних доріг України погодження (а.с.95зв.), що було отримано 22.05.2020 року, в якому відповідно до ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» обласна державна адміністрація погодила звільнення [PERSON] з посади начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області згідно з вимогами чинного законодавства. Як вбачається з копій листків непрацездатності (а.с.41-42), позивач [PERSON] в період з 08.05.2020 року по 27.05.2020 року перебував на лікарняному та 28.05.2020 року приступив до роботи. Наказом Голови Державного агентства автомобільних доріг України №176-К від 28.05.2020 року (а.с.96), звільнено начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області [PERSON] із займаної посади 28 травня 2020 року за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Підставною для винесення наказу була заява [PERSON] від 07.05.2020 року та погодження Чернівецької обласної державної адміністрації №01.54-12/3222 від 20.05.2020 року. 28.05.2020 року начальник Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області Гах І.В. виніс наказ №11-К «Про звільнення з роботи» (а.с.35-36), в якому зазначено, що відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України він припиняє повноваження на займаній посаді начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області з 28.05.2020 року, бухгалтерії необхідно виплатити компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки. В цей же день 28.05.2020 року в трудовій книжці [PERSON] внесено запис про звільнення (а.с.7зв.) та видано [PERSON] трудову книжку. Вказані обставини підтвердив позивач в позовній заяві. Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. За угодою сторін може припинятися як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Таке припинення можливе у будь-який час, коли між власником або уповноваженим ним органом і працівником досягнуто угоду про припинення трудового договору. Припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. Пропозиція (ініціатива) щодо припинення трудового договору за такою підставою може виходити як від працівника, так i від керівника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу. Форма домовленості (угоди сторін) про звільнення законодавчо не визначена, а це означає, що пропозиція (ініціатива) i сама угода сторін про припинення трудового договору можуть бути як у письмовій, так i в усній формі. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що при домовленості між працівником i власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Таким чином, порядок та строки припинення трудового договору за угодою сторін визначаються працівником i власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Суд вважає, що позивач та Голова Державного агентства автомобільних доріг України дійшли згоди про припинення трудового договору, що підтверджується власноруч написаною та підписаною заявою позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України від 07.05.2020 року, яка прийнята Державним агентством автомобільних доріг України, про що свідчить резолюція його Голови. Посилання позивача в позовній заяві на те, що під час перебування в м. Київ один з керівників Укравтодору наполегливо вимагав, щоб позивач написав заяву на звільнення за угодою сторін, тому він це зробив, є безпідставним, оскільки позивачем не надано жодного доказу в підтвердження вказаних доводів, зокрема не надано звернення до правоохоронних органів, до профспілкових організацій. Крім того, позивач не був позбавлений можливості звернутися до Державного агентства автомобільних доріг України з проханням анулювати домовленість стосовно свого звільнення, однак цього не зробив. Як встановлено судом, жодних листів із запереченнями чи незгодою із наказом про звільнення, позивач до Укравтодору не подавав, а навпаки 28.05.2020 року видав наказ як начальник Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області №11-К «Про звільнення з роботи», в якому зазначив дату свого звільнення 28.05.2020 року, чим підтвердив своє особисте волевиявлення щодо власного звільнення. Суд вважає, що посилання представника позивача на те, що наказ про звільнення позивача є незаконним, адже в заяві про звільнення позивач не зазначив дату, з якої його необхідно звільнити, є безпідставним, оскільки відповідно до п.7.1. Положення про Службу автомобільних доріг у Чернівецькій області призначення та звільнення з посади начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області здійснюється Головою Уповноваженого органу управління (Укравтодору) за погодженням з відповідними органами виконавчої влади. Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.36 та п.6 ч.1 ст.39 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з Головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу. Суд вважає, що наказ Державного агентства автомобільних доріг України №176-К від 28.05.2020 року винесено правомірно з дотриманням вимог чинного законодавства України після отримання погодження Чернівецької обласної державної адміністрації та виходу позивача на роботу після тимчасової непрацездатності, а тому відсутні підстави для скасування вказаного наказу та поновлення позивача на роботі. Державне агентство при досягненні згоди з позивачем про припинення трудового договору не могло знати, коли саме Чернівецька обласна державна адміністрація погодить звільнення позивача, відповідно відсутність в його заяві про звільнення дати такого звільнення не свідчить про незаконність дій відповідача. Навіть більше того - на наступний день після написання позивачем заяви про звільнення від 07.05.2020 року - а саме 08.05.2020 року Голова Державного агентства автомобільних доріг України звернувся з листом до Голови Чернівецької обласної державної адміністрації (а.с.95), в якому просив відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» погодити звільнення [PERSON] з посади начальника Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України. Саме така послідовність дій відповідача свідчить про те, що заява позивача від 07.05.2020 року про звільнення була написана ним не «про людське око», не під тиском керівництва «на майбутнє», а саме з метою настання реальних наслідків припинення трудового договору. Крім того, суд вважає, що оскільки наказ Державного агентства автомобільних доріг України №176-К від 28.05.2020 року про звільнення [PERSON] є чинним та скасуванню не підлягає, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області на користь позивача середній заробіток за період з 29.05.2020 року по 14.06.2020 року (за 10 робочих днів), оскільки 28.05.2020 року позивача звільнено, а 15.06.2020 року виплачено компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки. У пунктах 20 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що у разі, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпПУ. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством, - на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених законодавством,- на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарних числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до довідки про доходи позивача [PERSON] (а.с.40), в березні 2020 року йому нарахована заробітна плата в сумі 27610 грн. та в квітні 2020 року - в сумі 47230 грн., всього 42 робочих дні. Загальний розмір доходу за два місяці складає 74840 грн. (27610+47230). Одноденний розмір заробітної плати складає 1781,90 грн. (74840 грн. / 42 дні). Враховуючи розмір одноденної заробітної плати в сумі 1781,90 грн., суд вважає, що з відповідача Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2020 року по 14.06.2020 року (за 10 робочих днів) в сумі 17819 грн. (1781,90*10) за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів, задовольнивши частково позовні вимоги. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час звернення до суду з позовом, тому з відповідача Служби автомобільних доріг у Чернівецькій області на користь держави необхідно стягнути судовий збір за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2102 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial