Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, компенсації, та моральної шкоди. На підставу своїх вимог спирається на те, що 1 серпня 2013 року між відповідачем та позивачем було укладено письмовий трудовий договір, згідно якого позивача прийнято на роботу на ремонтний період 2013 року на посаду слюсаря з ремонту 4 розряду, ТЕЦ. Згідно наказу № 85-к від 01.08.2013р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря-ремонтника. Згідно наказу № 150-к від 14.10.2013р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Згідно наказу № 152-к від 15.10.2013р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду машиніста парової турбіни ТЕЦ по 5 розряду на виробничий період. Згідно наказу № 186-к від 20.11.2013р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. При цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок з позивачем не проведено. Згідно довідки відповідача від 06.02.2014р. № 03/82 значиться заборгованість підприємства перед позивачем по заробітній платі загальну суму 4145,13грн., в тому числі: - 910,64грн. - за серпень 2013р; 1278,98грн. - за вересень 2013р; 1955,51грн. - за листопад 2013р. Позивач звертався за захистом до органів прокуратури, звідки було скеровано звернення позивача до Територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області. Листом від 30.12.2013р. № 23-К1073/17-16 позивача письмово повідомлено про результати розгляду звернення про порушення трудових прав. Як випливає з отриманої відповіді, відповідач не надає інформації щодо заборгованості із заробітної плати навіть уповноваженому Державою органу, до перевірки державного інспектора в черговий раз не допущено. В результаті невиплати позивачу передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач має сім'ю, яку необхідно весь цей час утримувати, самому потрібно за щось існувати в нинішніх загальновідомих складних економічних і соціальних умовах, а дії відповідача по невиплаті позивачу заборгованості не дають змоги утримувати не тільки себе, а й сім'ю. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає позивачу моральних страждань, в зв'язку з чим позивач змушений звертатись до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача до суду не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, однак до суду без поважних причин не з'явився, що не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів, відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, у відсутності відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: 1 серпня 2013 року між відповідачем та позивачем було укладено письмовий трудовий договір, згідно якого позивача прийнято на роботу на ремонтний період 2013 року на посаду слюсаря з ремонту 4 розряду, ТЕЦ. Згідно наказу № 85-к від 01.08.2013р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря-ремонтника. Згідно наказу № 150-к від 14.10.2013р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. Згідно наказу № 152-к від 15.10.2013р. позивач був прийнятий на роботу до відповідача на посаду машиніста парової турбіни ТЕЦ по 5 розряду на виробничий період. Згідно наказу № 186-к від 20.11.2013р. позивача звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору. При цьому, у відповідності до законодавчих норм та вимог, розрахунок з позивачем не проведено. Згідно довідки відповідача від 06.02.2014р. № 03/82 значиться заборгованість підприємства перед позивачем по заробітній платі загальну суму 4145,13грн., в тому числі: - 910,64грн. - за серпень 2013р; 1278,98грн. - за вересень 2013р; 1955,51грн. - за листопад 2013р. Позивач звертався за захистом до органів прокуратури, звідки було скеровано звернення позивача до Територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області. Листом від 30.12.2013р. № 23-К1073/17-16 позивача письмово повідомлено про результати розгляду звернення про порушення трудових прав. Як випливає з отриманої відповіді, відповідач не надає інформації щодо заборгованості із заробітної плати навіть уповноваженому Державою органу, до перевірки державного інспектора в черговий раз не допущено. В результаті невиплати позивачу передбаченої законодавством винагороди за працю відповідачем завдано моральної шкоди, оскільки явно порушено законні права на оплату праці. Внаслідок чого це призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач має сім'ю, яку необхідно весь цей час утримувати, самому потрібно за щось існувати в нинішніх загальновідомих складних економічних і соціальних умовах, а дії відповідача по невиплаті позивачу заборгованості не дають змоги утримувати не тільки себе, а й сім'ю. Невиплата заробітної плати змушувала позивача вишукувати всілякі додаткові джерела, позичати гроші, що необхідні були на прожиття, це постійно завдавало і завдає позивачу моральних страждань. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна сплачуватись двічі на місяць. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника підприємство повинно провести з ним повний розрахунок в день звільнення або наступного дня після пред'явлення відповідної вимоги. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст. 116 цього ж Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Що ж до цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди на суму 2500 грн., суд рахує, що на підставі ст. 237-1КЗпП України позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, оскільки дійсно позивач поніс моральні страждання пов'язані із затримкою виплати йому його заробітної плати, але суд вважає зменшити суму моральної шкоди до 500 грн. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved