Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.08.12 її згідно з наказом №359а було призначено на посаду Директора Департаменту лікарських засобів та АФУ Державного підприємства «Державний експертний центр» Міністерства охорони здоров'я України. 22.04.13 їїбулозвільнено з вказаної посади згідно з наказом по особовому складу №220н відповідно до п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).17.09.13 Оболонський районний суд м. Києва прийняв рішення, яким скасував Наказ № 220н від 22.04.13 та поновив її на посаді. 07.11.13 року Ухвалою Апеляційного суду м. Києва рішення суду було залишене без змін.13.12.13 Оболонським районним судом м. Києва видано дублікат виконавчого листа. 13.01.14 відкрите виконавче провадження по примусовому виконанню цього виконавчого листа. Тим часом, відповідачем після прийняття рішення Апеляційним судом м. Києва 07.11.13 було вчинено протиправні дії щодо позивача та замість виконання рішення про її поновлення на роботі було видано Наказвід 26.12.13 №691-к про її звільнення з роботи, отриманийпозивачем 08.01.14. Так, 13 листопада 2013 року вона отримала рекомендоване поштове відправлення, в якому містився Лист №5156/3-8 від 08.11.13, за яким її було повідомлено, що наказом Центру від 17.09.13 № 499-к було виконано Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.09.13 року. Зокрема, було скасовано наказ Центру від 22.04.2013 року № 220-к про звільнення та поновлено її на відповідній посаді. Цього ж дня, вона приїхала до Центру за адресою вул. Ушинського,40 в м. Києві та на прохідній заявила про свою вимогу про поновлення на роботі, вручення їй копії наказу про поновлення, внесення запису до трудової книжки та допуск до свого робочого місця. Охорона Центру не пропустила її до приміщення, пояснивши мені, що вона не є працівником Центру. Після цього вона зареєструвала письмову вимогу про вручення їй копії Наказу від 17.09.2013 року про її поновлення та допуск до роботи.Систематичне порушення її трудових прав з боку Центру завдало їй значних моральних страждань. Рішеннями судів було підтверджено незаконність та очевидна протиправність її звільнення з роботи. Вона зазнала значних та глибоких душевних переживань, оскільки була раптово звільнена за прогул після довгих років роботи на підприємствах системи МОЗ України. Протягом всіх років роботи до неї не застосовувалось жодного дисциплінарного стягнення. Почуття глибокої несправедливості у зв'язку з безпідставним звільненням, яке супроводжувалось відвертим порушенням встановленого законом порядку звільнення, викликало постійну тривогу та страх перед майбутнім. Посадові особи Центру навіть не відібрали пояснень про причини відсутності [PERSON] на роботі. Негативні переживання, викликані такою несправедливістю, призвели до порушення сну та погіршення здоров'я. Просила суд відповідно до ст. 43 Конституції України ст.ст. 40, 147, 149, 235, 237-1 КЗпП України скасувати наказ №691-к від 26.12.13 про звільнення, поновити її на посаді директора Департаменту лікарських засобів та АФІ, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 75573,76 грн. та 200000 грн. моральної шкоди, зобов'язати відповідача допустити її до роботи. В подальшому представником позивача збільшено позовні вимоги, а саме просив стягнути середні заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 189822,34 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню наступних підстав. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.09.13 поновлено [PERSON] на посаді директора Департаменту лікарських засобів та АФІ Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України з 22.04.13. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.11.13 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.09.13 залишено без змін. 13.12.13 Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13.12.13 видано дублікат виконавчого листа щодо поновлення [PERSON] на посаді директора Департаменту лікарських засобів та АФІ Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України з 22.04.13. 13.01.14 відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листаю 21.01.14 виконавче провадження було закрито, оскільки рішення фактично повно виконано, [PERSON] поновлено на роботі згідно наказу №499п від 17.09.13. Так, 17.09.13 наказом генерального директора відповідача від №499п [PERSON] поновлена на посаді з 22.04.13. З даним наказом [PERSON] ознайомлено не було, доказів на підтвердження цього суду не було надано. Слід зауважити, що станом на 17.09.13 посада директора Департаменту лікарських засобів та АФІ за штатним розписом Державного підприємства «Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України» була відсутня. Листом відповідача від 08.11.13 №51563-8 [PERSON] повідомлялась про те, що відповідним наказом поновлена на роботі. З 17.09.13 вона на роботі на з'являлась, про причини не виходу керівництво не повідомлялось, а тому призначена службова перевірка. Крім того, пропонувалось [PERSON] надати відповідні пояснення. 13.11.13 позивач звернулася письмово до відповідача із вимогою надати наказ про поновлення її на роботі, допуск її до роботи, повідомлення про розташування її робочого місця та ознайомлення її з посадовою інструкцією. Листом від 18.11.13 відповідач пропонував надати письмове пояснення щодо причин її відсутності на роботі з 17.09.13. 26.12.13 наказом №691-к [PERSON] звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України). За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зокрема прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно ст. 29 КзпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору. 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Таким чином, враховуючи, що позивач належним чином не була повідомлена про поновлення на роботі, [PERSON] не була допущена до роботи, не було визначено її робоче місце, не ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, на момент поновлення її на роботі в штатному розписі була відсутня відповідна посада, тобто фактично вона не приступила до виконання роботи, а тому підстав вважати, що нею допущено прогул у суду не має і підлягає поновленню. При цьому, підстав для скасування наказу №691-к від 26.12.13 не має, оскільки це виключно компетенція відповідача, а не суду та й такий спосіб захисту не передбачений законодавством. Також, підстав для додаткового зобов'язання відповідача допустити [PERSON] до роботи у суду не має, оскільки при поновленні її на роботі відповідач зобов'язаний виконати вимоги ст. 29 КЗпП України. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). При обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. При цьому, суд виходить із нарахованої заробітної плати за лютий, березень 2013 року, як за два останні місяці роботи позивача, а тому середньоденна заробітна плата складає 408,84 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За таких обставин, підстав для стягнення середнього заробітку за час з 22.04.13 по 17.09.13, тобто за час її попереднього звільнення з роботи до поновлення, не має, оскільки пропущено строк звернення до суду. Крім того, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку з час з 17.09.13 по 26.12.13, оскільки воно в цей час була поновлена на роботі. Отже, 408,84 (середньоденна заробітна плата) х 186 днів = 76044,24 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що неправомірними діями відповідача щодо незаконного звільнення позивача йому завдано моральні страждання, а тому з відповідача підлягає стягненню 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, частково заовольнивши вимоги в цій частині. Крім того, з відповідача підлягає стягненню 760,44 грн. судового збору на користь держави. З викладеного,

Outcome: partial