Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Експериментальний машинобудівний завод соляної промисловості» про стягнення підзвітних сум, посилаючись на те, що він у період з 11 жовтня 2006 року по 18 квітня 2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посадах директора та виконуючого обовязки директора та за цей час неодноразово за власні кошти здійснював платежі на господарські потреби підприємства. Стверджує, що при звільненні з ним не проведено повний розрахунок, а заборгованість підприємства перед ним за підзвітними сумами складає 164\~109,03 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь 164\~109,03 грн. заборгованості по підзвіту. Позивач у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності та про підтримання позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 липня 2016 року постановлено проводити заочний розгляд справи. З урахуванням ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що позивач з 2 жовтня 2006 року до 18 квітня 2016 року включно перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Експериментальний машинобудівний завод соляної промисловості»: з 2 жовтня 2006 року до 10 жовтня 2006 року включно на посаді заступника директора з виробництва, з 11 жовтня 2006 року до 21 квітня 2009 року включно на посаді в.о. директора, з 22 квітня 2009 року до 24 травня 2015 року включно на посаді директора заводу на умовах контракту, з 25 травня 2015 року до 18 квітня 2016 року включно на посаді в.о. директора, про що свідчать відповідні записи №№32-37 у трудовій книжці, виданій на імя позивача 14 травня 1971 року, та вкладиші до трудової книжки серії АА №359136. 18 квітня 2016 року позивача звільнено за власним бажанням відповідно до ч.1 стю38 Кодексу законів про працю України. 3 червня 2016 року позивачеві видано довідку, вих. № 01-02 (а.с.9), за підписом в.о.директора Державного підприємства «Експериментальний машинобудівний завод соляної промисловості» [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON], відповідно до якої станом на 1 червня 2016 року заборгованість перед [PERSON] за підзвітом складає 164\~109,03 грн. На виконання ухвали суду від 7 липня 2016 року належним чином завірені копії первинних документів та документів бухгалтерської звітності щодо проведення розрахунків по підзвітних сумах з [PERSON] відповідачем не надано; на виклики суду представник відповідача не зявляється. Правовідносини між підприємством та працівником у разі, коли для придбання товарів (робіт, послуг)\~працівнику видаються готівкові кошти під звіт та коли працівник придбав товари (роботи, послуги)\~для виробничих (господарських) потреб підприємства за рахунок власних коштів, мають характер трудових. Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд України (ухвала від 6 квітня 2011 року по справі № 6-17467св08) та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 8 квітня 2015 року по справі №6-46180св14). Такі правовідносини визначені й регулювалися на час виникнення спірних правовідносин:\~Наказом Державної податкової адміністрації України від 23 грудня 2010 року №996, Наказом Міністерства фінансів України від 5 грудня 2012 року №1276 «Про затвердження форми Звіту про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, та Порядку його складання», п.170.9 ст.170 розділу IV Податкового кодексу України. Облік розрахунків з підзвітними особами ведеться відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобовязань і господарських операцій підприємства і організацій,\~затвердженої\~наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291. Відповідно до\~ст.47 Кодексу законів про працю України\~власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1\~ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, звільнення від доказування. У відповідності до\~ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд приймає до уваги представлену позивачем довідку про заборгованість за підзвітними сумами. Оцінюючи зазначену довідку, як отриманий в ході розгляду справи та досліджений доказ, суд визнає його належним і допустимим для використання в процесі доказування, оскільки вона містить інформацію щодо предмета доказування, підтверджує обставини, що підлягають доказуванню, перебуває в обєктивному взаємозвязку з іншими доказами, сумнівів у її достовірності немає. З огляду на викладене, суд вважає доведеним, що позивачеві при звільненні не були виплачені підзвітні суми, що належать йому від підприємства, розмір яких підтверджений відповідною довідкою, виданою роботодавцем-позивачем колишньому працівнику-відповідачеві. Крім того, у відповідності до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про порушення свого права позивач дізнався при звільненні 18 квітня 2016 року, до суду з позовом звернувся 22 червня 2016 року, тобто в межах законодавчо визначеного тримісячного строку.

Outcome: approved