Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього боргу за договором позики в сумі 17921,00 доларів США. У підтвердження позовних вимог зазначив, що 04 травня 2016 року передав відповідачу у власність 10750,00 доларів США з терміном повернення коштів до 31.12.2017 року. При фактичному одержанні вказаної суми відповідачем була особисто підписана розписка від 04 травня 2016 року. У вказаний строк і до моменту звернення до суду із даним позовом відповідач отримані кошти не повернув. У зв`язку з цим позивач просив стягнути з відповідача 10750 доларів США суму основного боргу, 3% річних від суми позики 703,31 доларів США, проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України за весь час користування позикою в розмірі 6467,69 доларів США, а також судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні до обставин викладені у позові. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, правом подачі відзиву на позов не скористався. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази в їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04 травня 2016 року між сторонами був укладений договір позики грошових коштів, згідно умов якого відповідач отримав від відповідача грошові кошти в розмірі 10750,00 доларів США та зобов`язався повернути борг строком до 31.12.2017 року. На підтвердження укладання договору позики відповідач надав позивачу розписку. Але в строк, що визначений у договорі, відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язані виконав. Відповідно до ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та\~\~ вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності\~до ст.\~1046\~ЦК України,\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047\~ЦК України,\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно правової позиції, викладеній в рішенні Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 у спорі про стягнення боргу за договором позики, - розписка, за своєю суттю є документом, який підтверджує укладення договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У зв`язку з тим, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені в нього гроші в розмірі 10750,00 доларів США, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму. Ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, сума 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 06 березня 2020 року становить 703,16 доларів США та підлягає стягненню з відповідача. При цьому суд не погоджується з доводами позивача про нарахування 3% річних з 31.12.2017 року, оскільки згідно вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,я якою пов`язано його початок. Крім того, щодо стягнення з відповідача процентів за користування отриманими в борг коштами, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, то суд не може погодитися з позовними вимогами цій частині з огляду на таке. Судом встановлено, що предметом договору позики, укладеного сторонами, є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами не передбачено. Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом Закону України «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 вказаного закону НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 6\~Положення про\~процентну політику\~НБУ,\~затвердженого постановою\~Правління НБУ\~від 21.04.2016\~\~№ 277,\~визначено,\~що облікова\~ставка Національного\~банку -\~ключова процентна\~ставка Національного\~банку,\~яка є\~основним індикатором\~змін у\~грошово-кредитній\~політиці та\~орієнтиром вартості\~залучених та\~розміщених грошових\~коштів для\~банків та\~інших суб`єктів\~грошово-кредитного\~ринку.\~Пунктами 7,8\~цього Положення\~визначено,\~що облікова\~ставка встановлюється\~на основі\~комплексного аналізу\~та прогнозу\~макроекономічного,\~монетарного та\~фінансового розвитку,\~підготовленого Національним\~банком; рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Таким чином, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Вказаний правовий висновок викладений у постанові ВП ВС від 16.01.2019 року по справі №464/3790/16. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 3077,46 грн.

Outcome: partial