Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві, відповідно до якого просить скасувати арешт, накладений на майно [PERSON] , накладений відповідно до постанови про накладення арешту к/с51-2808 від 22.03.2010 р. начальника відділення СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві Клименка Я.О. на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.2007 ЗАТ «АЛЬФА-БАНК» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА-\-БАНК», надав гр. [PERSON] кредит в сумі 230 000 доларів США згідно Кредитного договору №800000528 з цільовим призначенням - на власні потреби. В той же день, 14.09.2008 року гр. [PERSON] уклала з Банком Іпотечний договір №800000528-И, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] . Також 14.09.2007 року Банк надав гр. [PERSON] кредит в сумі 68 833,00 доларів США згідно Кредитного договору №800001816, з цільовим призначенням - для рефінансування іпотечного кредиту, отриманого в ВАТ «ЕРСТЕ БАНК». В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором гр. [PERSON] передала в якості забезпечення передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] згідно Іпотечного договору №800000528-И від 14.09.2007. 26 грудня 2012 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області виніс рішення у справі №2/1005/2481/2012р (1005/9523/2012), яким задовольнив позовні вимоги ПАТ «АЛЬФА-БАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості на загальну суму 17 816 878,26 гривень. Позивач посилається на неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки 22.03.2010 року начальником відділення СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві Клименко Я.О. винесена постанова про накладення арешту, к/с №51-2808, та 02.04.2010 зареєстроване обтяження №9694216 згідно Інформаційної довідки з державного реєстру №99680660 від 09.10.2017. 04.01.2019 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, відповідачу встановлено строк для подання відзиву. 30.08.2019 р. Головним управлінням Національної поліції у м.Києві подано відзив на позов, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Голосіївське УП ГУ НП у м.Києві не є належним відповідачем, оскільки не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Головного управління, а крім того, зазначене питання повинно розглядатись в порядку кримінального процесуального законодавства. Третя особа не скористалась своїм право на надання письмових пояснень. 25.09.2019 р. судом вирішено питання про закриття підготовчого провадження. Представником позивача подана заява про розгляд справи у відсутність представника Банку та надана згода на ухвалення заочного рішення. Представник відповідача повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. З заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Третя особа в судове засідання не з`явилась, судова повістка повернулась до суду без вручення за закінченням терміну її зберігання. На підставі положень ст. 280 ЦПК України, за згодою сторони позивача суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, без участі відповідача, на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 14.09.2007 ЗАТ «АЛЬФА-БАНК»,правонаступником якого є Акціонерне товариство «АЛЬФА\--БАНК», надав гр. [PERSON] кредит в сумі 230 000 доларів СІЛА згідно Кредитного договору №800000528, з цільовим призначенням - на власні потреби. 14.09.2007 року гр. [PERSON] уклала з Банком Іпотечний договір №800000528-И, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] . 14.09.2007 року Банк надав гр. [PERSON] кредит в сумі 68 833,00 доларів США згідно Кредитного договору №800001816, з цільовим призначенням - для рефінансування іпотечного кредиту, отриманого в ВАТ «ЕРСТЕ БАНК». В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором гр. [PERSON] передала в якості забезпечення передала в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS] згідно Іпотечного договору №800000528-И від 14.09.2007. 26 грудня 2012 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області виніс рішення у справі №2/1005/2481/2012р (1005/9523/2012), відповідно до якого задовольнив позовні вимоги ПАТ «АЛЬФА-БАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості на загальну суму 17 816 878,26 гривень. Як встановлено судом 22.03.2010 року начальником відділення СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві Клименко Я.О. винесена постанова про накладення арешту у к/с №51-2808 у т.ч. на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та 02.04.2010 зареєстроване обтяження №9694216 згідно Інформаційної довідки з державного реєстру №99680660 від 09.10.2017. Позивач, звертаючись до суду, посилається на порушення свого права, як Іпотекодержателя» на звернення стягнення на предмет іпотеки в зв`язку з наявним обтяженням. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час подання позову) спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». У ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час подання позову) наведені підстави для зняття арешту з майна державним виконавцем. При цьому, у ч. 5 зазначеної статті передбачено, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України). У частинах першій-третій статті 170 КПК України у редакції кодексу 2012 р. закріплено, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Згідно з частиною першою статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно(частина друга статті 174 КПК України). Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (частини третя та четверта статті 174 КПК України). Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією. Тобто чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження № 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц (провадження № 14-366цс18) та від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження № 14-418цс18). В той же час, 24 квітня 2019 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 2-3392/11, провадження № 14-105цс19 (ЄДРСРУ № 81691819) зазначила, що згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначалось вище порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень КПК України 1960 року і при цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Як вбачається з матеріалів справи арешт був накладений в межах кримінальною справи за нормами КПК в редакції 1960 року. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5ст. 81 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. ст. 78, 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Однак, позивачем не надано доказів та такі докази не витребовувались в ході судового розгляду, які б підтверджували, що кінцеве рішення у кримінальній справі було прийнято до прийняття КПК України в редакції 2012 року і не було вирішено питання про скасування арешту майна. У суду відсутні дані, що досудове розслідування у кримінальній справі №51-2808 було завершено до 2012 року. За даних обставин суд позбавлений можливості визначити правові норми, які підлягають застосуванню у даному випадку, та прийти до обґрунтованого висновку щодо відсутності подальших правових підстав для застосування обмеження нерухомого майна. Крім того, позивач, звертаючись до суду, пред`явив вимоги до Голосіївського УП ГУ НП у м.Києві, який не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у м.Києві, а отже не може бути самостійним відповідачем у даному спорі, про що наголошував представник ГУ НП у м.Києві у письмовому відзиві. Арешт накладався уповноваженим слідчим Голосіївського РУ ГУ МВС у м.Києві. Натомість, позивач будь-яких клопотань про залучення співвідповідача або заміну відповідача на належного, не заявляв. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійного підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи викладене, оцінюючи досліджені судом докази, встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed