Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] є споживачами теплової енергії. У зв'язку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2014 року по 01.01.2017 року мають заборгованість в сумі 10435,04 грн., у добровільному порядку заборгованість не погашають. З метою захисту своїх інтересів позивач звертався до Приморського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, яка була задоволена та 16.02.2017 р. видано судовий наказ, однак ухвалою суду від 28.04.2017 р. за заявою відповідача судовий наказ №266/533/17 від 16.02.2017 р. було скасовано. Крім основного боргу відповідачі мають сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов'язання, яка складає 2930,54 грн., та 3 % річних, які складають 423,36 грн. В подальшому представник позивача звернувся із заявою про збільшення позовних вимог в якій зазначив, що за період з 01.01.2017 р. по 01.11.2018 р. у відповідачів утворилася заборгованість у сумі 7954,25 грн. Крім основного боргу відповідачі мають сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов'язання, яка складає 1133,47 грн., та 3 % річних, які складають 347,29 грн. Загалом за період з 01.02.2014 р. по 01.11.2018 р. заборгованість за спожиті послуги становить 18389,29 грн., сума інфляційних витрат за весь час прострочення зобов'язання складає 4063,98 грн. та 3 % річних 770,65 грн. Просить стягнути з відповідачів на його користь вказані суми, та судові витрати. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У визначений строк відповідач [PERSON] подала відзив в якому зазначила, фактично визнає заборгованість за теплову енергію, проте не визнає нарахування 3% річних та інфляційні витрати оскільки мешкає в зоні проведення АТО, крім того подала докази про сплату частки боргу. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача Кучерявих С.В. в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові, додатково зазначила, що з відповідачем [PERSON] було проведено звірку, складено акт звірки від 17.11.2018 р., яким підтверджується наявність заборгованості станом на 01.11.2018 р. у розмірі 18389,29грн. Щодо застосування ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 2 вересня 2014 року, зазначила, що 3% відсотки річних та інфляційні витрати не є пенею, а тому підлягають стягненню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні фактично визнала суму боргу за тепловою енергією, просила відрахувати сплачену частку боргу, про що надала квитанції на підтвердження погашення частини боргу. Крім того просила не стягувати 3% річних та інфляційні витрати оскільки мешкає в зоні АТО. Відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи належним чином в судове засідання не з'явився, проте звернувся із заявою про те, що зареєстрований за адресою [ADDRESS], але фактично там не мешкає, тому питання заборгованості до нього не відноситься. Суд, вислухавши сторони, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку [NUMBER], відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] ( а.с.5). Аналогічна інформація міститься у довідці наданої суду з відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 09.08.2018 р. №03-12-8123 ( а.с.17). Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідачі мають заборгованість за спожиту теплову енергію за період з лютого 2014 року по грудень 2016 рік в сумі 10435 гривень 04 копійки та за період з січня 2017 року по листопад 2018 року в сумі 7954 гривень 25 копійок, загалом заборгованість за вказаний період становить 18389,29 грн. (а.с. 8, 35). Згідно акту звірки проведеного у присутності відповідача [PERSON] по о/р 104886 від 17.11.2018 р. за адресою [ADDRESS] за період з 01.08.11р. по 01.11.18 р. мається заборгованість за теплову енергію у розмірі 18389,29 грн. Акт підписано [PERSON] ( а.с. 44). До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачі мають перед позивачем зобов'язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачем отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов'язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов'язку щодо оплати за надані їм послуги. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідачів відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з 01 лютого 2014 року по 01 листопада 2018 року, у зв'язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість позову в сумі 17552 гривень 69 копійки, оскільки відповідачем добровільно до ухваленя рішення [PERSON] погашено частину заборгованості у розмірі 836,60 грн. ( а.с. 43), тому позовні вимоги в цієї частині задовольняє. Суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON], що він не мешкає за адресою [ADDRESS], а тому всі послуги повинна сплачувати [PERSON] оскільки будь-яких належних доказів на підтвердження цих обставин суду не надав. Отже доводи відповідача, що всі витрати по утриманню квартири повинна нести відповідач [PERSON] суд вважає не доведеним. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобов'язань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачами є зобов'язальними (договірними), грошовими зобов'язаннями, в яких, серед інших прав та обов'язків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обов'язок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов'язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов'язанням, а відповідачі у встановлені строки та належним чином його не виконували, у зв'язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів суми інфляційних втрат за період в межах заявлених позовних вимог прострочки зобов'язання за період з 01 лютого 2014 р. по 01 листопада 2018р., яка складає 4063,98 грн., та 3 % річних, які складають 770,65 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних додається). Посилання відповідача [PERSON] на те, що вона звільняється від сплати всіх порушень договірних зобов'язань, оскільки мешкає в зоні проведення АТО є необґрунтованим. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 2 вересня 2014 року в зоні проведення АТО введено мораторій на нарахування пені за несвоєчасне внесення платежів за житлово-комунальні послуги, але пеня має іншу правову природу ніж інфляційні нарахування та три відсотки річних, а тому, не стосуються правовідносин, що склалися між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь Позивача з Відповідачів підлягає стягненню 1762,00 гривень у відшкодування судового збору. На підставі ст. 64, 68, 162, 179 ЖК України, ст.ст. 7,13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 320, 526, 625 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, п. 18, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630,

Outcome: approved