Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третьої особи про визнання недійсним заповіту, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою суду від 05.03.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 травня 2018 року закрито підготовче провадження. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] року помер його батько - [PERSON]. Відкрилась спадщина на все належне йому майно, зокрема на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Про наявність заповіту [PERSON] від 07 вересня 2009 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Фурман Л.А., позивачу стало відомо після ознайомлення 10.01.2018 р. представником позивача [PERSON] з матеріалами цивільної справи №2/463/595/14. Відповідач спадщину прийняв, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.06.2012 та відповідно зареєстрував право власності на 5/6 частини будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Вважає заповіт [PERSON] нікчемним, тобто таким, що був посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та таким, що не відповідав внутрішній волі заповідача, а відтак просить суд визнати його недійсним. Тому з врахуванням того, що про своє порушене право позивач дізнався лише після ознайомлення його представника з матеріалами цивільної справи №2/463/595/14, а саме 10.01.2018 року, просить суд поновити строк позовної давності. Вважає, що успадкування відповідачем майна після померлого [PERSON] згідно заповіту, який був посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та не відображав дійсну волю покійного, порушує його право, як спадкоємця за законом після смерті його батька [PERSON] та з метою реалізації захисту своїх прав та інтересів просить визнати недійсним заповіт, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 03 квітня 2018 року надійшли письмові пояснення від представника третьої особи -Четвертої Львівської державної нотаріальної контори. Проти заявленого позову заперечує, додатково зазначає, що жодного порушення щодо форми заповіту не було, оскільки дотримано вимоги ст.1247 ЦК України, а також зазначає, що заповіт складений відповідно до вимог ст. 1244 ЦК України враховуючи волю заповідача. Щодо технічної описки, яка допущена нотаріусом при друкуванні тексту, то зазначає, що така описка не впливає на тлумачення заповіту та посилається на п. 3 ст. 1257 ЦК України. На адресу суду 27 квітня 2018 надійшов відзив відповідача на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними. Підтверджує, що дійсно в тексті оскаржуваного заповіту наявне виправлення, однак вважає, що таке виправлення мало технічний характер та не вплинуло на волевиявлення спадкодавця. Крім того, станом на день складання заповіту [PERSON] мав необхідний обсяг дієздатності, що підтверджується також письмовими пояснення нотаріуса та змістом самого заповіту з якого вбачається, що останній турбувався також про свою матір [PERSON] Зазначає, що волевиявлення [PERSON] при складанні даного заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі. Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності заперечив, зазначивши, що позивачу було достовірно відомо про смерть свого батька [PERSON], а відтак позивач не вжив жодних заходів, спрямованих на прийняття спадщини в строк, передбачений законодавством, і лише після спливу більше ніж восьми років звернувся до суду з позовом про визнання заповіту [PERSON] недійсним. З цих підстав відповідач вважає строк позовної давності пропущеним без поважних причин, просить в задоволенні позову відмовити та застосувати строки позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Вважає заповіт нікчемним з підстав ч. 1 ст. 1257 ЦК, тобто таким, що був посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та таким, що не відповідав внутрішній волі заповідача. Зазначила, що як вбачається з тексту заповіту [PERSON] від 07.09.2009 року, такий є заповітом з підпризначенням в розумінні статті 1244 ЦК України. У ньому було зазначено, що «Я, [PERSON],… належний мені на праві власності будинок № [ADDRESS], заповідаю гр. [PERSON], [INFO], на якого покладаю обов'язок надати право пожиттєвого безкоштовного користування цим будинком моїй матері [PERSON], [INFO], а у випадку смерті [PERSON] («[PERSON]» закреслено та виправлено на «[PERSON]») до відкриття спадщини або неприйняття ним спадщини або відмови від її прийняття, вказане майно заповідаю своєму сину - [PERSON], [INFO], на якого покладаю обов'язок надати право пожиттєвого безкоштовного користування цим будинком моїй матері [PERSON], [INFO]». Вважає, що вказане виправлення має суттєве значення, оскільки фактично змінює особу після якої, при настанні певних обставин, мав право успадкувати майно [PERSON] його син - [PERSON]. Крім цього, відсутність виправлення могла вплинути на невірне трактування заповіту самим заповідачем. Вказує, що здійснене виправлення не відповідає нормам спеціального законодавства, яке діяло на момент посвідчення спірного заповіту, а саме - Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року та Наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства (втратив чинність 01.01.2011 року). Крім цього, представник позивача вказує і на ту обставину, що оскільки біля виправлення не було застережувального запису [PERSON], а також нотаріуса, яка посвідчила спірний заповіт, та не вказано дати здійснення виправлення, як цього вимагало законодавство, це дає підстави вважати, що на момент складання заповіту і підписання його [PERSON], такого виправлення не існувало, а відтак [PERSON] не міг знати про його наявність. Також, представник позивача звертає увагу на те, що нотаріус, яка посвідчувала заповіт, жодних обґрунтованих пояснень з приводу відповідного виправлення не надала, не пояснила чому не було складено новий заповіт, якщо дану описку було виявлено у момент, коли текст заповіту було роздруковано. Додатково зазначає, що при відсутності виправлення у тексті заповіту такий був би спірним, оскільки з його тексту не можливо було б встановити дійсну волю спадкодавця - [PERSON] щодо призначення спадкоємця після його смерті. Представник Позивача припустила, що можливо текст заповіту без виправлення мав на меті ввести в оману спадкодавця щодо змісту заповіту, а з внесеними виправленнями заповіт не відповідав його дійсній волі. Враховуючи наведене вважає, що внаслідок виправлення, яке здійснено всупереч вимогам чинного на момент посвідчення спірного заповіту законодавства, порушено форму заповіту, а зміст заповіту не відповідає дійсній волі спадкодавця, внаслідок чого просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Щодо пропущеного строку позовної давності, то представник позивача пояснила, що позивач із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, оскільки він знав про волю батька заповісти своє майно його брату - [PERSON]. Про смерть батька позивач знав, але йому не було відомо про наявність заповіту батька на користь [PERSON]. Позивач вважав, що саме брат успадкував майно після смерті батька. Однак, у листопаді 2017 року позивач дізнався про те, що майно батька було успадковано не братом, а [PERSON], внаслідок чого ним було прийнято рішення звернутись з відповідним позовом до суду з метою оспорення заповіту, оскільки йому було достеменно відомо з численних телефонних розмов з батьком про його волю заповісти майно брату - [PERSON]. Участі у попередніх судових справах, в яких позивачем виступав його брат - [PERSON], а предметом являлось - визнання недійсним заповіту від 07.09.2009 року, не брав, так як не знав про їх наявність, оскільки не був стороною процесів. Відтак, представник позивача просила поновити строк позовної давності, оскільки зазначила, що позивач не знав та не міг знати про своє порушене право як спадкоємця, оскільки з 2002 року на територію України не приїжджав та не мав об'єктивної можливості знати про існування спірного заповіту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі. Підтримав пояснення, викладені у відзиві та вказав, що у спірному заповіті відображено волю його двоюрідного брата. Додатково зазначив, що у день складання заповіту він був разом з покійним [PERSON] та його товаришем - [PERSON]. Оскільки [PERSON] самостійно пересуватись не міг, його занесли на інвалідному візку на другий поверх Четвертої Львівської нотаріальної контори. При складанні та посвідченні спірного заповіту він присутній не був, однак вказав, що після посвідчення такого нотаріус роз'яснювала йому обов'язок, щодо утримання [PERSON] та його матері. Виправлення у заповіті бачив, але жодних сумнівів у нього вони не викликали. Вважає, що [PERSON] заповідав йому своє майно тому, що бажав щоб саме він доглядав за його мамою. Також відповідач підтвердив, що у нього із спадкодавцем була домовленість про передачу в майбутньому успадкованого будинку [PERSON], однак, оскільки останній не належним чином піклувався про свою бабцю [PERSON] він вирішив залишити успадкований будинок собі, вважає, що це відповідає волі [PERSON] Внаслідок зазначених обставин вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Додатково відповідач вказав, що йому відомо що позивач виїхав в [PERSON] приблизно у 2000 році, однак вони не підтримували жодних контактів, не спілкувались та жодного разу не бачились, і, наскільки йому відомо, в Україну позивач не приїжджав. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, послався на ч. 3 ст. 1257 ЦК України, в якій зазначено, що недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Зазначив, що зі змісту заповіту фактично вбачається певна черговість, тобто спершу спадкує [PERSON] і лише у випадку неприйняття ним спадщини, чи відмови від спадщини або ж у випадку його смерті наступили б інші умови, в яких і має місце описка. Припущення представника позивача про можливе неправильне розуміння заповіту спадкодавцем не відповідає дійсності оскільки з тексту чітко вбачається хто успадковує майно [PERSON] в першу чергу. На його думку наявне виправлення є звичайною технічною опискою і не впливає на вираження волі спадкодавця. Додатково послався на наявні в матеріалах справи письмові пояснення державного нотаріуса про належне виправлення описки. Крім цього вважає, що жодних прав позивача не порушено, оскільки такий не претендував на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON], у зв'язку з чим просив застосувати строк позовної давності у відповідності до поданої ним заяви. Третя особа - [PERSON], який був допитаний в якості свідка, пояснив, що з 2000 по 2010 рік постійно проживав в [PERSON], бачився з батьком особисто два рази на рік, приїжджав в Україну. Додатково [PERSON] пояснив, що з 2007 року по момент смерті батька - до 2010 року не міг приїхати в Україну, оскільки разом з ним в [PERSON] проживала мати, яка хворіла на онкологічне захворювання з 2007 року і проходила лікування в ізраїльській клініці, та яка померла у листопаді 2009 року, за 40 днів до смерті батька. Крім цього, [PERSON], як громадянин [PERSON], був військовозобов'язаним і таким чином, для того, щоб отримати дозвіл на виїзд за межі країни, йому необхідно було довести поважність причини, з якою такий виїзд пов'язано. Так, як [PERSON] постійно спілкувався з батьком по скайпу то неодноразово просив, щоб той вислав йому виписку про свою хворобу та стан здоров'я, щоб мати можливість приїхати в Україну, на що батько відповідав, що буде просити когось зі знайомих, щоб переслали йому необхідні документи, оскільки самостійно він уже пересуватись не міг, постійно був на інвалідному візку та потребував стороннього догляду. Однак, до смерті батька так ніхто і не вислав необхідних документів. Лише на 3-ій день після смерті [PERSON] йому вислали копію свідоцтва про смерть, внаслідок чого [PERSON] зміг приїхати до Львова 10.01.2010 року. [PERSON] також зазначив, що під час телефонних розмов з батьком той неодноразово йому говорив, що коли він приїде, то будинок, який належав [PERSON], залишиться йому, а усі необхідні документи оформити допоможе його двоюрідний брат - [PERSON] Про складання заповіту батько нічого не повідомляв. По приїзді в Україну [PERSON] зустрівся з [PERSON], який пообіцяв, що допоможе йому переоформити будинок та зробить все як хотів батько. Через кілька місяців [PERSON], [PERSON] та мати покійного [PERSON] - [PERSON] приїхали в Четверту Львівську державну нотаріальне контору з метою оформлення спадщини після смерті [PERSON] Зі слів [PERSON] в нотаріальній конторі державний нотаріус повідомила про наявність спірного заповіту [PERSON] відповідно до якого [PERSON] жодних прав на спадщину не має, зазначила, що спадкоємцем є [PERSON] і навіть у випадку якщо [PERSON] відмовиться від прийняття спадщини, то [PERSON], у зв'язку з тим, що є громадянином [PERSON], зобов'язаний буде сплатити 30 % від ринкової вартості будинку (приблизно 30 000 доларів США, як зазначила нотаріус). Таким чином нотаріус відрадила його від подання заяви про прийняття спадщини. В свою чергу відповідач сказав не хвилюватись з приводу зазначених перешкод та спільно було вирішено відновити [PERSON] паспорт громадянина України, щоб він мав можливість успадкувати майно після відмови [PERSON] від спадщини. 05.07.2010 року [PERSON] повідомив, що ним було подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], що він оформляє на себе успадкований будинок по [ADDRESS], і черговий раз запевнив, що не претендує на спадкове майно, а як тільки [PERSON] отримає паспорт громадянина України - то одразу переоформить цей будинок на нього. Через рік, а саме 24.02.2011 року, коли [PERSON] було отримано паспорт громадянина України, він звернувся до [PERSON] з проханням переоформити будинок батька на його ім'я, але той відмовився. Щодо брата [PERSON] (позивача) [PERSON] повідомив, що він також проживає в [PERSON] з 2002 року по теперішній час. Після смерті батька в розмові з [PERSON] він повідомив, що живе у батьківському будинку та запевнив, що будинок буде переоформлено на нього. Про відмову відповідача виконати свої зобов'язання щодо переоформлення та про судові процеси, які він ініціював з метою оспорення заповіту від 07.09.2009 року, він брату не повідомляв, оскільки було соромно розповідати про таку ситуацію. Зазначає, що брат дізнався про наявність спірного заповіту батька, про фактичного власника батьківського будинку та минулі судові процеси з телефонної розмови у листопаді 2017 року. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, допитавши свідків, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд ухвалює рішення про наступне. Згідно із свідоцтвом про смерть (а.с.5), [PERSON] помер [INFO] року у місті Львові. 07 вересня 2009 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, а саме - склав заповіт (а.с.6), відповідно до якого належний йому на праві власності будинок № [ADDRESS] заповів [PERSON], на якого поклав обов'язок надати право пожиттєвого безкоштовного користування цим будинком його матері [PERSON], а у випадку смерті [PERSON] до відкриття спадщини, або неприйняття ним спадщини або відмови від її прийняття, вказане майно заповів своєму сину - [PERSON], на якого поклав обов'язок надати право пожиттєвого безкоштовного користування цим будинком його матері [PERSON]. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті і у відповідності до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Допитана в якості свідка нотаріус Фурман Л.А., в судовому засіданні пояснила, що в день посвідчення заповіту до неї звернулись громадяни які повідомили, що привезли людину яка бажає скласти заповіт. Даною особою був [PERSON], який самостійно пересуватись не міг та був на інвалідному візку. Нотаріус зазначила, що спілкувалась із [PERSON] на одинці впродовж години, обговорюючи можливі варіанти заповіту. Він сказав, що бажає скласти заповіт на користь двоюрідного брата, а про дітей повідомив, що вони проживають в [PERSON]. Спадкодавцем також було визначено умову щодо забезпечення місця проживання його матері в належному йому будинку. Щодо підпризначення спадкоємцем сина - [PERSON], нотаріус пояснила, що такий варіант був прописаний у випадку, якщо син [PERSON] (третя особа) повернеться в Україну і захоче тут жити. Додатково пояснила, що наявне виправлення у імені та по-батькові зроблено лише внаслідок технічної помилки, яку вона зауважила в момент, коли заповіт було видрукувано. На запитання представника Позивача чому нею не було вжито заходів до скасування такої нотаріальної дії, в якій була наявна помилка, та не сформовано текст заповіту на новому нотаріальному бланку без помилки, нотаріусом було зазначено, що вона прийняла рішення виправити описку, а не скасовувати дію. Щодо невідповідності здійснення зазначеного виправлення нормам діючого на момент посвідчення заповіту законодавства нотаріус повідомила, що незадовго до посвідчення спірного заповіту було внесено зміни в Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусам України від 03.03.2004 року та у Наказ Міністерства юстиції України від 31.12.2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства, які вона не врахувала. Вважає, що оскільки помилки в першій частині заповіту відсутні, тому виправлення в його другій частині не є суттєвим та не може мати наслідком недійсність всього заповіту. Допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив суду, що з [PERSON] був знайомий давно, близько 15-ти років, оскільки разом працювали на роботі. Спілкувались тісно, підтримували дружні відносини. [PERSON] приїздив до [PERSON] не рідше ніж раз в тиждень, привозив продукти та допомагав по господарству. Свідок зазначив, що [PERSON] весь час повторював, що належний йому будинок, хоче залишити сину [PERSON]. Оскільки стан здоров'я [PERSON] досить швидко погіршувався, він попросив [PERSON] відвезти його до нотаріуса, маючи на меті проконсультуватись щодо можливих варіантів переоформлення будинку, щоб такий в майбутньому належав його сину [PERSON]. [PERSON] зазначив, що під час обговорення можливих варіантів чи то заповіту чи то іншого правочину (свідок не міг вказати точно), він був присутній разом із [PERSON] та [PERSON] в кабінеті нотаріуса. Після того, як спірний заповіт було посвідчено [PERSON] відвіз [PERSON] додому. Свідок вказав, що не вчитувався в текст заповіту, однак може стверджувати, що виправлення у ньому не було. Він зазначив, що зауважив в тексті заповіту фразу «заповідаю своєму синові [PERSON]» та сказав до [PERSON], що все добре, будинок буде [PERSON]. Свідок [PERSON] повідомив, що знав [PERSON] близько 20-ти років, підтримував з ним дружні відносини. В серпні 2009 року приїздив провідувати [PERSON] до нього додому. В розмові [PERSON] неодноразово повторював, що збирається переоформити будинок на свого сина [PERSON]. Свідок також зазначив, що не чув, щоб [PERSON] висловлював припущення переоформити належний йому будинок на когось іншого, крім сина. Про [PERSON] він ніколи не чув від [PERSON], тим паче не чув про бажання покійного оформити на нього будинок. Свідок [PERSON] повідомив, що також був знайомий з [PERSON] близько 20-ти років та підтримував дружні відносини. У серпні 2009 року також гостював у [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] Зазначив, що на той час здоров'я [PERSON] погіршилось, йому було важко довго сидіти, він не міг самостійно пересуватись та швидко втомлювався. Також [PERSON] повідомив, що під час тієї зустрічі було задано питання [PERSON] як він збирається розпорядитись своїм майном, зокрема, будинком, на що той відповів, що чекає на сина [PERSON] і хоче своє майно залишити саме йому. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи № 19/2014, заведеної після смерті [PERSON] Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 06.07.2010 року, дана спадкова справа заведена на підставі заяви [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.06.2012 року (а.с.8), [PERSON] передано у власність спадкове майно - 5/6 частини житлового будинку зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] Державну реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно відповідачем було здійснено 05.07.2012 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.10). З оглянутого в судовому засіданні оригіналу заповіту [PERSON] від 07.09.2009 року вбачається, що у тексті наявне рукописне виправлення - « …а у випадку смерті [PERSON]» закреслено та виправлено на «… а у випадку смерті [PERSON]», тобто здійснено виправлення в частині імені та по-батькові особи, після якої у разі настання певних обставин міг отримати право на спадкування [PERSON]. У відповідності до частин 1, 3, 4 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 1257 ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Статтею 1247 ЦК України визначено загальні вимоги до форми заповіту: -заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення; -заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; -заповіт має бути посвідчений нотаріусом, або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1252, 1252 цього Кодексу. Форма заповіту має важливе значення, оскільки для дійсності заповіту вимагається відповідність волі заповідача зовнішній формі її виявлення. Слід звернути увагу, що вищевказана стаття Цивільного кодексу України містить лише загальні вимоги щодо форми. Більш детальніше вимоги щодо форми заповіту викладено у Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року №20/5, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України та у Наказі Міністерства юстиції України від 31.12.2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства (втратив чинність 01.01.2011 року). Згідно п. 34 Глави ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року (діяла на момент посвідчення спірного заповіту та втратила чинність від 07.03.2012 року), у разі виявлення нотаріусом, що ним допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або що вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус зобов'язаний повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Даний пункт було внесено в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1062/5 від 15.06.2009 року, тобто на момент посвідчення спірного заповіту такий вже діяв. Крім того, у пункті 161 Розділу 17 «Посвідчення заповітів» Глави ІІІ «Правила вчинення окремих нотаріальних дій» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 03.03.2004 року визначено, що заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Пунктами 5.4.12 та 5.4.14 Наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства (втратив чинність 01.01.2011 року) визначено, що дописки чи виправлення можуть бути зроблені тільки під час вчинення нотаріальної дії. Дописки чи виправлення, зроблені у тексті правочину, повинні бути застережені нотаріусом перед підписом сторін правочину та інших осіб, які підписали правочин (договір, заповіт, довіреність тощо), підписані особами, які вчиняють нотаріальну дію, із зазначенням дати внесення дописок чи виправлень та скріплені підписом і печаткою нотаріуса і повторені нотаріусом у кінці посвідчувального напису. Усі виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. Як вбачається із спірного заповіту, нотаріусом було здійснено застереження «Виправленому вірити» лише після посвідчувального напису. Однак, нею не було здійснено такого застереження біля самого виправлення, відсутня дата здійснення такого виправлення, а також відсутній підпис особи, яка вчиняла нотаріальну дію, тобто [PERSON]. У зв'язку з наведеним не можливо встановити коли саме було здійснено таке виправлення, чи було відомо про наявне виправлення [PERSON] та чи зміст заповіту після виправлення відповідав його волі. Крім цього, належних та обґрунтованих пояснень суду внаслідок чого було здійснено дані порушення державний нотаріус Фурман Л.А., яка посвідчувала спірний заповіт, не надала. Таким чином, суд прийшов до висновку, що виправлення, яке було здійснено нотаріусом у спірному заповіті, а саме [PERSON]» виправлено « … [PERSON]», є суттєвим та впливає на зміст заповіту. У випадку відсутності такого виправлення спірний заповіт був би двозначним і з його тексту не можливо було б встановити дійсну волю заповідача. Щодо дійсної волі заповідача стосовно призначення після своєї смерті особи - спадкоємця, то суд бере до уваги пояснення свідків, які зазначили, що заповідач був їхнім товаришем, з яким вони спілкувались та підтримували протягом життя дружні відносини. При зустрічах чи телефонних розмовах [PERSON] неодноразово повідомляв їм про намір залишити своє майно сину [PERSON]. Свідки зазначили, що вони ніколи не чули від померлого про його намір залишити майно своєму двоюрідному братові - [PERSON]. Таким чином, врахувавши усі наявні докази у їх сукупності, в ході судового розгляду було встановлено, що спірний заповіт [PERSON] від 07.09.2009 року по своїй формі та змісту не відповідає вимогам цивільного законодавства, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій - нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 р.№ 20/5 та Наказу Міністерства юстиції України від 31.12.2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За таких обставин позовні вимоги позивача слід визнати обґрунтованими. Щодо аргументів відповідача про те, що спадкодавець не мав наміру, щоб майно успадкував його син, то вони не підтверджуються матеріалами справи, та спростовуються показами свідків, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Крім цього, не може бути прийнятим до уваги судом твердження представників Відповідача про те, що права Позивача не були порушені спірним заповітом, оскільки Позивач є рідним сином [PERSON], а отже, в розумінні статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. Частиною ж 4 статті 1257 ЦК України визначено, що у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення, у зв'язку з видачою свідоцтва про право на спадщину, прав інших осіб тощо. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] від 07.09.2009 року, видане на ім'я [PERSON], підлягають задоволенню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 1 та ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. У зв'язку з тим, що держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно - 5/6 частини житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] було проведено на підставі вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від14.06.2012 року, запис № 4213568 від 05.07.2012 про реєстрацію права власності за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - підлягає скасуванню. Згідно п. 1.4 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Міністерством юстиції України від 12.12.2011 року за № 3502/5, внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, здійснюються в день прийняття заяви органом державної реєстрації прав або нотаріусом. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. У судовому засіданні відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності. Оскільки, позивачу не було відомо про заповіт [PERSON] і про наявність такого дізнався лише після ознайомлення його представника 10.01.2018 року з матеріалами цивільної справи №2/463/595/14, а даний позов подано до суду у лютому 2018 року, тому суд приходить до висновку, що причина пропуску строку позовної давності для звернення до суду є поважною, а заява про поновлення строку позовної давності такою, що підлягає задоволенню, оскільки позивач проживає за кордоном тривалий час та не приїжджав на територію України (дану обставину відповідач - [PERSON] не заперечував). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2114, 40 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.19).

Outcome: approved