Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності, а також звільнення з-під арешту автомобілю «SRODA OKTAVIA», державний номер [NUMBER], який він набув на підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2010 року, укладеного між ним і відповідачем [PERSON] В позові зазначив, що згаданий правочин був укладений у простій письмовій формі, втіленій в розписці про отримання відповідачем грошових коштів і зобов'язання зняти транспортний засіб з реєстраційного обліку. Відповідачем була видана довіреність на ім'я позивача і його сина на право розпорядження транспортним засобом. Зобов'язання зі зняття транспортного засобу з реєстрації відповідач до теперішнього не виконала, посилаючись на відсутність часу. Між тим позивач протягом усього часу з дня укладення договору до 20 липня 2015 року, коли автомобіль на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби був затриманий і вилучений у позивача, безперешкодно користувався автомобілем, здійснював його ремонт, утримував в належному технічному стані. При зверненні до третьої особи позивач дізнався, що автомобіль арештований у зв'язку із здійсненням виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2011 року про стягнення з відповідача [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором. Оскільки сторони виконали договір повністю, в силу закону право власності у набувача майна виникає з моменту передання майна, зазначений договір не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення і державної реєстрації, у позивача виникло право власності на згаданий транспортний засіб. Наявність накладеного постановою державного виконавця обмеження у праві здійснення керування та розпоряджання автомобілем порушує право позивача, у зв'язку з чим він просить суд про визнання за ним права власності на автомобіль «SRODA OKTAVIA», державний номер [NUMBER], а також про звільнення його з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 22.07.2015 року. В судове засідання 25 січня 2016 року позивач не з'явився. Його представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та розгляд справи у відсутність представника. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлена про час та місце вирішення спору, до суду не з'явилась. Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна», належним чином повідомленого про судове засідання, - в суд не з'явився, надавши письмові заперечення проти позову. Представник третьої особи, повідомленої про судовий розгляд, до суду не з'явився. Повідомлення про згоду на участь у справі третя особа не надала. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 36, 158, 169 ЦПК України вважає за можливе вирішувати справу без участі осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних в ній фактичних даних. З письмових заперечень другого відповідача випливає, що за кредитним договором від 03.11.2006 року, укладеним між [PERSON] і акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП БАНК», а його правонаступником - відповідач в справі, у позичальника виникла заборгованість, що стягнена рішенням Шевченківського районного суду 15 квітня 2011 року. На час видачі довіреності від 28.07.2010 року на право розпорядження транспортним засобом позичальник знала про наявність цієї заборгованості, тому мала намір в такий спосіб позбавитися свого майна. Оскільки договір між фізичними особами на суму, що перевищує в двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається в письмовій формі, а відповідно до п. 4 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ, вважає, що позивач не міг набути права власності на майно на підставі правочину, форму якого не дотримано сторонами, тому його вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач пропустив давність звернення до суду за захистом права, оскільки з часу отримання ним довіреності на право розпорядження транспортним засобом пройшло більше трьох років, між тим він не просить про визнання причин пропуску поважними. У зв'язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького МУЮ від 22.07.2015 року накладений арешт автомобіль «SRODA OKTAVIA», державний номер [NUMBER], під час здійснення виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором (а. с. 10). В цей же день вказаний автомобіль знято з розшуку постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби (а. с. 9). За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вирішуючи клопотання представника другого відповідача про застосування наслідків пропущення давності для звернення до суду, суд виходить з того, що її обчислення починається з дня, коли особа дізналася про порушення права, і оскільки позивач дізнався про наявність арешту транспортного засобу в день винесення відповідної постанови державного виконавця, тобто 22 липня 2015 року, суд доходить висновку, що позовна давність ним не пропущена. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, враховуючи таке. Свої вимоги позивач спрямовує в русло правовідносин з захисту права власності шляхом звільнення з-під арешту належного власнику майна. Підстави для набуття права власності перелічені в главі 24 ЦК України, а відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За твердженнями позивача права власності на автомобіль виникло у нього у зв'язку з укладенням сторонами договору купівлі-продажу. Одним з видів правочинів відповідно до ст. 655 ЦК України є договір купівлі-продажу, за яким одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, право чини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а за змістом ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, та він підписаний його сторонами. Згідно з п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску і т. і. Як випливає з змісту п. 7 «Порядку…», власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) у підрозділах Державтоінспекції (крім транспортних засобів, зареєстрованих до набрання чинності цим Порядком) та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Оцінюючи твердження позивача про те, що право власності на автомобіль у нього виникло у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу автомобіля, суд не вбачає ознак вчинення правочину в наданих позивачем фактичних даних. На користь таких умовиводів суду свідчить недотримання сторонами письмової форми правочину і наведених вимог щодо перереєстрації транспортного засобу органами ДАІ, оскільки спірний транспортний засіб є зареєстрованим за відповідачем [PERSON] І хоча недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлюється законом, в силу ст. 218 ЦК України не має наслідком його недійсність, проте, як зазначено, набуття права власності, за доводами позивача, пов'язано з фактом вчинення правочину, а він не надав суду фактичних даних на підтвердження факту вчинення договору купівлі-продажу. Не спростовує такий висновок суду і надана суду копія розписки про отримання [PERSON] певної суми грошей і зобов'язання зняти автомобіль з обліку у МРЕВ ДАІ, так як розписка, з якої не можна вивести, на виконання яких зобов'язань передані грошові кошти і який транспортний засіб особа обов'язується зняти з обліку, сама по собі не може свідчити про укладення договору (а. с. 8). В силу ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а згідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Із змісту наданої суду довіреності від 28.07.2010 року випливає, що [PERSON] уповноважує [PERSON] і [PERSON] продати по ціні та на умовах, ними визначених, належний їй на праві власності легковий автомобіль «SRODA OKTAVIA», державний номер [NUMBER] (а. с. 6). Оскільки правовідношення з купівлі-продажу характеризуються іншим змістом ніж представництво, а покупець має інший обсяг цивільних прав та обов'язків ніж представник, суд не вбачає підстав для застосовування до правовідносин сторін правила про договір купівлі-продажу, тим більш, що за довіреністю певними повноваженнями наділені дві особи, хоча позивач просить про визнання права власності лише за ним . Так як виникнення права власності позивач пов'язує з укладенням договору купівлі-продажу, у відсутність ознак такого договору суд не вбачає підстав для ухвалення про визнання права власності на рухоме майно. Вирішуючи вимоги позову про звільнення майна з-під арешту, суд також не вбачає підстав для розв'язання їх на користь позивача, враховуючи таке. В силу ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Як встановлено судом, на час розгляду справи у відповідача [PERSON] існує заборгованість перед банківською установою, стягнута рішенням суду, яке набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби, тому підстав для звільнення з-під арешту майна боржника у відсутність у позивача права висунення цієї вимоги немає.

Outcome: dismissed