Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. З лютого 2020 року позивач працював у відповідача на посаді начальника виробництва. З березня 2020 відповідач припинив виплату заробітної плати. На початку квітня виробничі приміщення, де здійснювалась діяльність відповідачем були опечатані орендодавцем - заводом Металіст. З липня 2020 позивач не має змоги зв`язатись з керівництвом. Поштою ним було направлено заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Відповіді на свою заяву він не отримав. З цих підстав просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2020. Позивач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст.280,281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Дослідивши її матеріали, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач був працевлаштований в ТОВ «Будівельна компанія «ФЕРУМ». В лютому 2020 року ним отримано дохід у розмірі 2 925 грн. 06.07.2020 позивачем направлено відповідачу заяву про звільнення, яка отримана 16.07.2020. Трудову книжку позивачу не повернуто, коштів не виплачено. Будь-яких документів, які б спростовували доводи позивача відповідачем не надано. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. 06.07.2020 засобами поштового зв`язку позивачем направлено заяву про звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Судовою практикою сформовано позицію про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України (постанова Верховного Суду України у справі №6-120цс12 від 31.10.2012). Враховуючи, що заяву [PERSON] про звільнення від 06.07.2020 отримано відповідачем (роботодавцем) лише 16.07.2020, суд приходить до висновку про те, що до закінчення двотижневого строку з цієї дати йому має бути нарахована заробітна плата, які підлягає стягненню з відповідача на момент звільнення. Остаточний розрахунок з [PERSON] не проведено. Отже, обґрунтованими суд визнає вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01.03.2020 по 30.07.2020. При цьому, суд здійснює розрахунок середньоденної заробітної плати позивачу, виходячи з виплат за лютий 2020 року у розмірі 2 925 грн., відомості про отримання якої містяться в даних органів ДПС та Пенсійного фонду. Такі виплати проведені з 11.02.2020, оскільки 10.02.2020 позивач звільнився з попереднього місця роботи. Середньоденна заробітна плата складає 208,93 грн. Отже, за період з 01.03.2020 по 30.07.2020 позивачу має бути виплачено заробітну плату у розмірі 21 519,79 грн. (208,93*103 робочі дні). Зазначена сума грошових коштів підлягає стягненню з відповідача. Вимог щодо стягнення інших виплат, компенсацій позивачем не заявлено і судом, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, вирішені на власний розсуд не можуть. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, суд присуджує стягнення з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved