Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх позовних вимог банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 20 січня 2011 року відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що визначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну карту, а розмір кредитного ліміту в подальшому збільшився до 133 000 гривень. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту, банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту, який відповідно до п. 1.1.1.52 договору короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладено на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві. У відповідності до умов договору банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі та видав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач згідно з п.\~2.1.1.12.3 Договору зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 12 квітня 2020 року виникла заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 196\~476 гривень 98 копійок, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21\~527 гривень 58 копійок, в т.ч.: 21\~527 гривень 58 копійок заборгованість за простроченим тілом кредиту, 7\~522 гривні 28 копійок заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 102\~936 гривень 61 копійка нарахована пеня, від сплати яких відповідач ухиляється, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Позивач звернув увагу суду на те, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Так, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом у розмірі 21 527 гривень 58 копійок, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 7\~522 гривні 28 копійок, заборгованість за пенею за період з 20 січня 2011 року по 31 березня 2019 року. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 76), у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання згідно якого просить суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 4 зворот, 54). Відповідач, яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином під розписку у суді (а.с.\~75), в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Заявою від 03 грудня 2020 року позов визнала частково. Зазначила, що не згодна з розміром нарахованої пені, а справу просила розглянути за її відсутності (а.с.77). У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки справа у відповідність до ст. 19 ЦПК України є малозначною. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 20 січня 2011 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.48-53), шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений Договір про надання банківських послуг (а.с.19). Проте згідно дослідженої судом заяви від 20 січня 2011 року, судом встановлено, що в ній відсутні відомості розмір кредиту, який бажала отримати відповідач, а також відсутні відомості про розмір кредитного ліміту, розмір відсотків за користування кредитними коштами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, наданими до позову доказами підтверджено укладання між сторонами Договору про надання банківських послуг від 20 січня 2011 року (а.с.19). До позову банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.20) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.21-46) на підставі яких, за посиланням позивача, відповідачу збільшувався кредитний ліміт. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Суд зазначає, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому такі умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у заяві відповідача від 20 січня 2011 року сума кредитного ліміту взагалі не зазначена, як не зазначена і процентна ставка (а.с.19). Також суду не надано доказів підписання відповідачем Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового кредиту» (а.с.20). Докази про укладання 20 січня 2011 року відповідачем саме кредитного договору з відповідними істотними умовами щодо відсотків за користування кредитом, строку повернення кредиту, штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, тощо суду не надано. Також судом встановлено, що згідно Довідки відповідач отримала в ПриватБанку платіжні картки, номери яких зазначені у довідці, з терміном дії до 06/16 та 09/18 (а.с.18). Проте зазначена довідка не містить посилань щодо виду таких карток (кредитна чи зарплатна) з огляду на те, що відсутні відомості про вид карток і у анкеті-заяві від 20 січня 2011 року. Крім того, згідно Довідки про зміну умов кредитування (а.с.17) відповідачці було змінено кредитний ліміт до 13 300 гривень. Проте докази щодо ознайомлення відповідачки з умовами збільшення такого ліміту, які передбачені в Умова та Правилах надання банківських\~послуг суду не надані. Також суду не надані докази отримання відповідачкою кредитного ліміту в будь-якому розмірі, оскільки надана суду роздруківка про рух коштів не завірена будь-якими особами, які її склали, а також містить розбіжності в частині встановлення/зменшення/збільшення кредитного ліміту з тими відомостями, які містяться в Довідці про зміну умов кредитування (а.с.14-16,17). Так, згідно роздруківки про рух коштів (а.с.14-16), відповідачці 15 березня 2016 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 гривень, а потім того ж дня збільшено до 13 300 гривень. В той же час, згідно Довідки про зміну умов кредитування, відповідачці спочатку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 13 300 гривень, а потім зменшено його до 300 гривень, потім знову збільшено до 10\~080 гривень та зменшено до 8\~388 гривень 79 копійок. Оскільки такі докази містять в собі суперечності, тому суд вважає їх неналежними. У зв`язку з викладеним, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 21\~527 гривень 58 копійок відсутні, оскільки позивач не довів суду отримання відповідачкою певного розміру кредитного ліміту, а його розмір навіть не зазначено в анкеті-заяві. Позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також пеню за період з 20 січня 2011 року по 31 березня 2019 року. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування штрафних санкцій, позивач крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 31 травня 2015 року (а.с.7) станом на 30 вересня 2019 року (а.с.8-12), станом на 12 квітня 2020 року (а.с.13) посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який не містить відомостей про підписання відповідачем. Надані до позову розрахунки заборгованості не можуть бути визнані належними та допустимими доказами з огляду на те, що не підписані уповноваженими особами банку та складені без зазначення посади особи, яка її склала. Так, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в Умови та Правила, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період як з часу виникнення спірних правовідносин (20 січня 2011 року) так і до моменту звернення до суду із вказаним позовом (18 червня 2020 року). Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил\~надання банківських\~послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою договору, укладеного з відповідачем й щодо будь-яких інших встановлених ними нових Умов та Правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці Умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття відповідачем запропонованих Умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Позивач не довів суду ані розмір отриманого відповідачем кредиту, ані час його надання саме в розмірі 13\~300 гривень, оскільки як роздруківка про рух коштів, так і Довідка про зміну умов кредитування містять різні періоди та різні розміри кредитного ліміту (від 00 гривень 00 копійок до 13\~300 гривень 00 копійок). Позивач не довів суду правомірність здійснення розрахунку пені за період з 20 січня 2011 року по 31 березня 2019 року виходячи з того, що відповідач отримала кредитний ліміт в сумі 13 300 гривень 00 копійок. За таких обставин та без наданих підтверджень про обговорення сторонами суми кредиту (тіла кредиту), доказів отримання такої суми, які конкретно запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №\~342/180/17. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідач [PERSON] в своїй заяві зазначила, що вона визнає позовні вимоги частково, та не визнає розмір нарахованої пені (а.с.77). Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вказана заява [PERSON] не може бути визнана судом як визнання відповідачем позову в частині стягнення з неї тіла кредиту та заборгованості за відсотками, оскільки така заява не відповідає вимогам ЦПК, а отримання відповідачкою кредитного ліміту в розмірі 13 300 гривень, як зазначив позивач у позові, не підтверджується матеріалами справи, в тому числі розрахунком заборгованості станом на 12 квітня 2020 року. Оскільки судом встановлено, що законні підстави для задоволення позову відсутні, тому суд не приймає визнання позову як самостійну підставу для його задоволення. Таким чином, суд вважає, що позивачем в порушення положень ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів визначення сторонами розміру кредиту, отримання відповідачем суми кредиту, а також ознайомлення відповідача, як споживача послуг, з процентною ставкою по кредиту, та про розміри та підстави відповідальності за невиконання умов кредитування, що в свою чергу виключає стягнення заборгованості за непідтвердженими кредитними правовідносинами, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином,\~у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed