Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 05.09.2019 відкрито провадження у справі . Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 17.09.2016 о 00 год. 30 хв. [PERSON] в м. Києві по пр-т Ватутіна, 2-В, керуючи автомобілем «ВАЗ 21100» номерний знак [NUMBER] , перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно-справний стан транспортного засобу, в результаті чого, під час руху транспортного засобу відмовила гальмівна система, що призвело до наїзду на бетонний відбійник та механічних пошкоджень автомобіля «ВАЗ 21100». Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 1.3, 2.3 «а» Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2016 відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124КУпАП. Під час дорожньої- транспортної пригоди позивач [PERSON] знаходилась в салоні автомобіля «ВАЗ 21100» номерний знак [NUMBER] в якості пасажира, отримала тяжкі тілесні ушкодження. 05 жовтня 2017 року відповідні відомості були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100030013284 та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. В рамках кримінального провадження проведена судово-медична експертиза та автотехнічну експертизу, станом на час проведення цієї експертизи у [PERSON] мають місце наслідки перенесеної 17.09.2016 травми обличчя у вигляді значних деформуючих рубцевих змін на обличчі. Вказані зміни в ділянці обличчя мали незворотній характер (тобто самостійно усунутись не могли) та для відновлення нормального стан потребували проведення оперативного лікування. Враховуючи те, що, [PERSON] , внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження, вважає, що [PERSON] , як особа, яка на відповідній правовій підставі володіла автомобілем «ВАЗ2110» державний номер [NUMBER] зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати викликані необхідністю лікування, придбання ліків, а також моральну шкоду. Позивач [PERSON] та представник позивача-адвокат Антонов Є.Г. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 25.02.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 17.09.2016 о 00 год. 30 хв. [PERSON] в м. Києві по пр-т Ватутіна, 2-В, керуючи автомобілем «ВАЗ 21100» номерний знак [NUMBER] , перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно-справний стан транспортного засобу, в результаті чого, під час руху транспортного засобу відмовила гальмівна система, що призвело до наїзду на бетонний відбійник та механічних пошкоджень автомобіля «ВАЗ 21100». Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 1.3, 2.3 «а» Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2016 відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, за фактом спричинення даної ДТП., стягнено у вигляді штрафу у розмірі 20-ти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. У відповідності з ч. 4 та ч.6 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що під час дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] знаходилась в салоні автомобіля «ВАЗ 21100», номерний знак [NUMBER] в якості пасажира, отримала тяжкі тілесні ушкодження. 05 жовтня 2017 року Органом досудового розслідування Деснянським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м. Києві внесені відомості за заявою [PERSON] до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100030013284 та розпочато досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Згідно висновку судової-медичної експертизи №1654/Е враховуючи дані судово-медичного огляду, станом на час проведення цієї експертизи у [PERSON] мають місце наслідки перенесеної 17.09.2016 травми обличчя у вигляді значних деформуючих рубцевих змін на обличчі. Вказані зміни в ділянці обличчя мали незворотній характер (тобто самостійно усунутись не могли) та для відновлення нормального стан потребували проведення оперативного лікування. Крім того, судом встановлено, що згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/1261 від 20.08.201 на момент огляду автомобіля «ВАЗ2110» державний номер [NUMBER] виявлено несправності робочої гальмівної системи, системи рульового керування та ходової частини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Згідно із ч. 1 ст. 1186 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдана за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно із ч. 2 ст. 1167 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Частина 2 ст. 1187 ЦК України, передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому потерпілому належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Згідно з ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Отже, враховуючи те, що, [PERSON] , внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження, суд вважає, що [PERSON] , як особа, яка на відповідній правовій підставі володіла автомобілем «ВАЗ2110», державний номер [NUMBER] , зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати викликані необхідністю лікування, придбання ліків, які підтверджуються квітанціями та замовленнями. Суд вважає, що позивачем доведено заподіяння позивачу відповідачем матеріальної шкоди. Розмір матеріальної шкоди позивачем доведено в судовому засіданні повністю та підтверджується відповідними доказами, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено таке. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Отже моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди, ЦК не встановлює ні мінімального, ні максимального розміру відшкодування моральної шкоди. Безумовно, моральну шкоду неможливо компенсувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового вираження щиросердечного болю, честі, гідності особи, тому будь-який її розмір буде мати суто умовне вираження. Критерії оцінки, якими можна керуватися при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, різноманітні. Головне - щоб за їх допомоги можна було вимірити глибину і тривалість страждань (для людей). Оскільки відшкодування моральної шкоди є компенсацією за втрати немайнового характеру, вона відшкодовується одноразово. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. Отже в судовому засіданні є доведеним той факт, що позивачеві були спричинені моральні страждання з боку [PERSON] , які призвели до погіршення здоров`я, а тому, враховуючи конкретні обставини справи, глибину заподіяної моральної шкоди, характер та обсяг душевних, психічних страждань, яких зазнала позивачка, суд вважає, що сума у розмірі 300000грн є достатнім розміром відшкодування спричиненої моральної шкоди. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення коштів в розмірі 85 920,03грн, та моральної шкоди в розмірі 300000грн, оскільки вважає, що відповідач повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, як особа яка завдала позивачці шкоди її здоров`ю. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Отже, згідно із ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави підлягають судові витрати в розмір 3589,20грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved