Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за ним права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що дізнавшись про те, що по вул. Підгірній, буд. 63 у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області є житловий будинок з господарчими спорудами, за яким ніхто не доглядає, внаслідок чого він псується, позивач вирішив його придбати та з цією метою в простій письмовій формі 01 липня 2017 року, без нотаріального посвідчення, уклав з відповідачем договір купівлі-продажу домоволодіння, обумовив питання розрахунку за майно, відповідно до чого грошові кошти у сумі 25000 гривень були відповідачці надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження укладення договору та отримання грошових коштів відповідачку також написала власноручно розписку. Після укладення договору відповідачка передала позивачу ключі від будинку та надала право здійснювати ремонт, оскільки для проживання він був не придатний. Відповідно до домовленості сторін в строк не пізніше 01 грудня 2017 року продавець домоволодіння, відповідачка [PERSON] та позивач взяли на себе зобовязання оформити в належній формі перехід права власності на житловий будинок в нотаріальних органах, органах реєстраційної служби та БТІ. З 01 липня 2017 року позивач безперервно й відкрито володіє та користується, здійснює догляд за житловим будинком №63 по вул. Підгірній у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, та утримує прибудинкову територію в належному стані, розпочав робити в ньому ремонт. В подальшому позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою переоформлення домоволодіння №63 по вул. Підгірній у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області та належного оформлення договору купівлі-продажу. Після чергового звернення до відповідачки позивач дізнався про те, що проданий [PERSON] вищевказаний житловий будинок належить померлому 06 липня 2017 року чоловіку відповідачки [PERSON], спадщину після якого відповідачка фактично прийняла, але не оформила оскільки оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок відсутні, бо втрачені. Виходячи із вищевказаного у нотаріуса договір купівлі-продажу майна оформити не має можливості, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів, підтверджуючих право власності на вищевказане майно за власником. З огляду на це відповідач, на думку позивача, фактично безповоротньо ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу оскільки не має правовстановлюючих документів на передане домоволодіння, про що під час фактичного укладення договору з позивачем та сплати грошових коштів, остання не повідомила про ці обставини. Таким чином остаточно втрачено можливість з вищевказаних причин нотаріально посвідчити правочин. Позивач зазначив, що разом із відповідачем домовився щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується наданими ним до суду письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але оскільки відповідач, як одна із сторін, безповоротнє ухилилася від його нотаріального посвідчення, та позивачем втрачено можливість з причин відсутності правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідачки посвідчити правочин. Це і спонукало позивача звернутися до суду з позовом, в якому він просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме - житлового будинку із господарчо-побутовими і допоміжними спорудами загальною площею 65,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., №63 по вул. Підгірній у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, які знаходяться на земельній ділянці, остаточна площа якої буде уточнена при виготовленні відповідних документів на землю, укладений 01 липня 2017 року між позивачем та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] та визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] право власності на житловий будинок із господарчо-побутовими і допоміжними спорудами загальною площею 65,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., №63 по вул. Підгірній у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, які знаходяться на земельній ділянці, остаточна площа якої буде визначена при виготовленні та видачі відповідних документів на землю. В судове засідання позивач не з'явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з'явився,надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала . Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63 знаходиться житловий будинок із господарчо-побутовими і допоміжними спорудами загальною площею 65,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м.,, який належить померлому 06 липня 2017 року чоловіку відповідачки [PERSON], спадщину після якого відповідачка фактично прийняла. (а.с. 10-11). 01 липня 2017 року, в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, позивач та відповідачка уклали договір купівлі-продажу домоволодіння (а.с.12-13), обумовивши питання розрахунку за квартиру, та позивач передав у якості плати за домоволодіння відповідачці грошові кошти у сумі 25000 гривень. На підтвердження домовленості із відповідачкою про купівлю-продаж квартири та отримання грошових коштів за неї, [PERSON] власноручно написала розписку (а.с.25). Після укладення договору позивач [PERSON] безперервно й відкрито володіє та користується разом із родиною та здійснює догляд за домоволодінням с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63 утримує прибудинкову територію в належному стані.. З дослідженого судом п.2.1 та п.2.3 договору від 01.07.2017 року (а.с.20-24) відповідачка [PERSON] та позивач [PERSON], зобовязалися в строк не пізніше 01 грудня 2017 року здійснити нотаріальне оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку із господарчими спорудами у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63 та здійснити державну реєстрацію правочину, відповідно до вимог діючого законодавства України. Суд приходить до висновку, що у зазначений строк, відповідачка [PERSON] ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу домоволодіння з огляду на те, що власник домоволодіння [PERSON], чоловік відповідачки [PERSON] помер 06 липня 2017 року. Відповідачка [PERSON], документів, підтверджуючих переоформлення права власності в порядку спадкування на вищевказане домоволодіння, як і оригіналів правовстановлюючих документів на помешкання не має, оскільки після смерті чоловіка документи було втрачено безвозвратньо. З огляду на існуючі обставини, суд констатує, що переоформлення домоволодіння в порядку спадкування після померлого 06.07.2017 року власника [PERSON] у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63 не можливо, оскільки оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок із господарчими спорудами втрачено. Експертна вартість домоволодіння с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63, згідно Звіту про оцінку майна від 22.05.2018 року, на дату подання позову складає 49400 (сорок девять тисяч чотириста) гривень. (а.с.33-66). Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен укладатись у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у звязку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу житлового будинку із господарчими спорудами у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63. Відповідно до вказаної домовленості позивач передав відповідачці 25000 грн. в рахунок вартості нерухомого майна, а відповідачка відповідно вищевказане домоволодіння та обіцяла посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. Але, не виконуючи тривалий час взяті на себе обовязки по нотаріальному посвідченню договору, відповідачка безповоротне ухилилася від подальшого його посвідчення та натепер остаточно втрачена можливість посвідчення договору нотаріально, оскільки відповідачка не має оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, внаслідок чого порушуються права позивача, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу житлового будинку із господарчими спорудами у с. Павлівка, Білокуракинського району, Луганської області, по вул. Підгірній, буд. 63і дійсним. Відповідно до пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову. Судом встановлено, що позивач при обрахуванні суми судового збору для сплати до бюджету,виходив не із суми вартості майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 01 липня 2017 року у розмірі 25000 грн., а із більшої вартості, встановленої експертним висновком у сумі 49400 грн, що повністю відповідає положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної Державної податкової інспекції України. При вирішенні справи по суті суд також надає відповідну правову оцінку наданим суду квитанціям про сплату позивачем [PERSON] до бюджету відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України військового збору у розмірі 1,5 % у сумі 741 грн. та до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР збору на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% у сумі 494 грн. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач [PERSON] письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved