Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що з липня 2006 року вона добросовісно, відкрито та безперервно проживає [INFO], що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Миру (попередня назва Котовського) разом із господарсько-побутовими будівлями і спорудами (погріб, сарай, вбиральня, колонка, огорожа). Утримує будинок, сплачує комунальні послуги та інші обов»язкові платежі пов»язані із проживанням у будинку, а також земельний податок за користування земельною ділянкою, однак не може оформити право власності на вказене нерухоме майно. У зв»язку із чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, з позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач підтримав пред»явлений ним позов та просив його задовольнити, з підстав викладених у ньому та додатково пояснив, що вона придбала цей будинок у відповідача [PERSON] за грошову суму в розмірі 5000,00 грн.. Однак Договір купівлі-продажу не був оформлений, оскільки у неї на той час не було зайвих грошових коштів для нотаріального посвідчення договору, у зв»язку із чим продавцем було написано розписку про одержання грошових коштів, а продавець [PERSON] передала їй ключі від будинку. Підставою звернення з позовом до суду стало те, що позивач вирішила продати будинок, у зв»язку із чим вона звернулася до відповідача [PERSON], яка в свою чергу видала на її ім»я Довіреність з правом відчуження спірного нерухомого майна. Однак під час оформлення документів з продажу майна у нотаріальній конторі було з»ясовано, що на все майно, яке є власністю відповідача [PERSON] було накладено арешт, а тому позивачу і необхідно визнати за собою право власності на придбане майно в судовому порядку. Хмелівська сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області свого представника в судове засідання не направила, однак надали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їхнього представника та не заперечують проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] не заперечувала проти задоволення позову та пояснила що після смерті своєї бабусі вона успадкувала нерухоме майно будинок № 18, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Миру (попередня назва Котовського) разом із господарсько-побутовими будівлями і спорудами та у 2006 році продала його позивачу за грошову суму в розмірі 5000,00 грн. без нотаріального оформлення Договору купівлі-продажу, нею була написана розписка та передані позивачу ключі від будинку, для того щоб вона у ньому проживала та користувалася ним. На даний час у зв»язку із тим, що вона має значну заборгованість за кредитним договором пов»язаним із одержанням грошових коштів та придбанням квартири в м. Кропивницький на все рухоме і нерухоме майно, що є її власністю накладено арешт, а це в свою чергу є перешкодою для позивача продати будинок, власником якого вона фактично являється. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником будинку № 18, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Миру (попередня назва Котовського) разом із господарсько-побутовими будівлями і спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 36, 59). Частина 1 статті 61 ЦПК України передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участьу справі, не підлягають доказуванню. Позивачем та відповідачем [PERSON] в судовому засіданні 11 квітня 2017 року було визнано, що фактично між ними було укладено правочин, на підставі якого [PERSON] продала свій будинок, одержавши за це грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., а позивач набула на нього права, без встановленого законодавством юридичного формлення для такого виду правочину. Матеріалами цивільної справи підтверджується, що позивач проживає у спірному будинку. З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інше вбачається, що на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] накладено арешт (а.с. 40). 22 лютого 2016 року відповідачем [PERSON] було видано на ім»я позивача нотаріально посвідчену Довіреність з правом відчуження будинку № 18, що знаходиться за адресою: Кіровоградська область, Маловисківський район, с. Хмельове, вул. Котовського (а.с. 44). Згідно частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Вказана норма права визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, інакше кажучи, обставини, у звязку з якими виникло володіння чужим майном, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття цього майна. З урахуванням положень частини 5 статті 12 ЦК України, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство і т.ін.). Судом встановлено, що фактично позивач придбала спірне нерухоме майно за грошову суму в розмірі 5000,00 грн., сплативши за це грошові кошти і після цього вселилася у будинок, тобто була підстава вселення у будинок та згода власника вказаного майна. Крім того, відповідач який є власником майна не заперечував проти задоволення позову, тому суд вважає, що сторони не позбавлені права на укладання правочину щодо цього майна, після зняття арешту з такого майна, яке належить на праві власності [PERSON] або за інших обставин передбачених чинним законодавством України. Згідно частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 2 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 статті 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень статтей 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи норми статтей 27, 31 Цивльного процесуального кодексу України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Змінити підстави позову має право лише позивач або представник шляхом подання письмової заяви до початку розгляду судом справи по суті. Враховуючи ту обставину, що позовна вимога позивача та підстава позову, обрана ним самостійно для захисту своїх прав і лише з відомих йому міркувань, суд вважає, що в задоволенні позову за даних обставин необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed