Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Київський завод шампанських вин «Столичний», третя особа: Директор Приватного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» Романський В.О., Оболонський районний центр зайнятості, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свій позов обґрунтовує наступним, а саме 17 березня 2017 року наказом № 77-0 від 14.03.2017 року «Про припинення трудового договору» він був звільнений, про що було зроблено відповідний запис у трудовій книжці. У квітні 2017 року позивачем було подано позов до Оболонського районного суду м. Києва щодо поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. 19.07.2018 Оболонським районним судом м. Києва було винесено рішення №756/5243/17, яким позов було задоволено. 31.07.2018 позивача було поновлено на посаді починаючи з 17.03.2017, про що було видано відповідний наказ №250-0. 23.10.2018 Київський апеляційний суд своєю постановою залишив без змін рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.07.2018. Поновлення позивача на посаді провідного інженера-технолога означало, що позивач повинен був виконувати роботу, передбаченою його посадовими обов`язками, що були визначені в його посадовій інструкції. Але за прямою вказівкою третьої особи позивачу не дали ніякої можливості виконувати роботу, яку він виконував до свого звільнення. Тобто, рішення суду було виконано формально або неналежним чином. Директор заводу визначив робоче місце поза межами заводу, тобто не на основній території, де знаходиться виробництво і виноробний цех в якому працівник здійснював свої трудові обов`язки, а за іншою адресою: [ADDRESS] , де відсутнє виробництво та трудовий колектив, а є різний непотріб та кілька охоронців. В будівлі, де визначили робоче місце працівника відсутні туалет, вода, опалення тощо. Позивач 30.08.2018 повідомив директора Романського В.О. про грубі порушення його прав та неналежні умови праці. Однак, Романський В.О. не відреагував на усні та письмові претензії позивача. 07.12.2018 позивач звертався до ГУ Держспоживслужби в м. Києві з відповідною скаргою про порушення його прав. 27.03.2019 Верховний суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду скасував рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.07.2018 та постанову Київського апеляційного суду м. Києва від 23.10.2018 та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Як випливає з інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вищезгадану постанову Верховного Суду було зареєстровано 04.04.2019. Яким чином відповідач отримав повний текст постанови Верховного Суду ще до її реєстрації та використав її при звільненні позивача вже 02.04.2019, видавши відповідний наказ №81-0 від 02.04.2019 «Про скасування наказу №250-0 від 31.07.2018», в кому підставою створення (видання) наказу №81-0 була саме Постанова Верховного Суду від 27.03.2017 по справі №756/5243/17, позивачу невідомо. Позивач вказує, що справа розглядалась без виклику сторін і відповідно, представники відповідача не могли почути проголошену 27.03.2019 постанову Верховного Суду, а могли отримати та ознайомитися з нею лише після підписання її всіма суддями та її реєстрації 04.04.2019. Крім того, не дочекавшись остаточного рішення у справі №756/5243/17 відповідач ще 31.01.2019 вручив позивачу попередження, відповідно до якого позивача попередили, що він буде звільнений 03.04.2019 через скорочення своєї посади. Але, 02.04.2019 на території так званої прирельсової бази заводу прибули представники відповідача та вручили позивачу наказ №81-0 від 02.04.2019 «Про скасування наказу №250-0 від 31.07.2018», в якому підставою створення наказу №81-0 була постанова Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №756/5243/17. Позивач стверджує, що він звертався безпосередньо до Верховного Суду 03.04.2019, але там працівники суду повідомили, що текст постанови готовий, але не підписаний суддями та відповідно сама постанова не зареєстрована, а значить видати її позивачу не було можливості. У позивача виникає питання яким чином відповідач міг отримати дану постанову ще 02.04.2019 та видати відповідний наказ посилаючись на ще неіснуючу офіційно постанову Верховного Суду. У трудовій книжці позивача під номером № 24 значиться запис - «Запис №23 є недійним» і жодного слова не було про звільнення позивача. А весь період починаючи з 31 липня 2018 по день звільнення 02 квітня 2019, яке не було внесено у трудову книжку, просто випав. Здійснення відповідачем такого неточного (неналежного) запису в трудову книжку позивача суперечить певним пунктам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: п. 2.3, згідно якого записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону; п. 2.4, відповідно до якого запис про звільнення повинен точно відповідати тексту наказу (виданий наказ та запис в трудовій книжці не відповідають один одному). Крім того, в графі 3 трудової книжки позивача відсутній запис про причини звільнення, що суперечить п. 2.27 цієї ж Інструкції. Внаслідок цього неналежного запису в трудовій книжці у позивача розпочалися проблеми як в центрі зайнятості, так і по працевлаштуванню. Просив суд: визнати незаконним звільнення позивача у зв`язку з порушенням документальної процедури звільнення та порушенням відповідних статей КЗпП України при проведенні процедури звільнення; зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді провідного інженера-технолога; стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 180000,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечував. У своєму відзиві представник відповідача вказував, що рішення, яке слугувало підставою для поновлення позивача на роботі, було скасовано, відповідач не вбачав підстав для подальшого продовження трудових відносин з [PERSON] . Як наслідок, 02.04.2019 р. наказом № 81-0 було скасовано наказ про поновлення на роботі [PERSON] № 250-0 від 31 липня 2018 р. Так, як відпали правові підстави для поновлення позивача на роботі, до трудової книжки було внесено запис про визнання недійсним запису № 23 про поновлення на роботі. Враховуючи те, що трудові відносини з [PERSON] правомірно мали місце з 31.07.2018 р. по 02.04.2019 р. з позивачем було проведено повний розрахунок за фактично відпрацьований час та виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Представник третьої особи Оболонського районного центру зайнятості у судовому засіданні щодо задоволення позову не заперечувала. Третя особа Романський В.О. у судове засідання не з`явився, про місце та час судового розгляду повідомлявся належним чином. Судом на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів встановлено наступні фактичні обставини. Відповідно до ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За положеннями ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. 17.03.2017 року позивача звільнено з посади провідного інженера-технолога цеху приймання виноматеріалів та ферментації у зв?язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний», третя особа: Директор Приватного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Поновлено [PERSON] на посаді провідного інженера-технолога ПрАТ «КЗШВ «Столичний» з 17 березня 2018 року. Стягнуто з ПрАТ «КЗШВ «Столичний» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 167 640,08 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача було звільнено з роботи без законних підстав, а саме змін в організації виробництва і праці не було, [PERSON] має переважне право на залишення на роботі, а тому він підлягає поновленню на роботі. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] останній 31.07.2018 був поновлений на попередній роботі, запис №20 вважати недійсним (наказ №250-О від 31.07.2018) (а.с. 22). Постановою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ПрАТ «КЗШВ «Столичний» залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року залишено без змін. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалив постанову від 27 березня 2019 року, відповідно до якої рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для скасування рішень слугувало те, що підприємство вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, висновок судів про те, що на підприємстві не відбулося скорочення чисельності штату працівників є передчасним. Суди фактично увійшли в обговорення питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників, що лежить поза межами компетенції суду. Також передчасними були висновки судів попередніх інстанції про те, що посада, яку займав позивач (провідний технолог цеху приймання виноматеріалів та ферментації) є тотожною за своїми посадовими завданнями та обов`язками посаді «провідний інженер-технолог», а тому [PERSON] має переважне право на залишення на роботі в порівнянні з [PERSON] , з огляду на таке. Частиною першою статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається вказаним у переліку (частина друга статті 42 КЗпП України. Тобто, застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед працівників обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Посада провідного інженер-технолога цеху приймання виноматеріалів та ферментації була єдиною на підприємстві, застосування у такому випадку положень статті 42 КЗпП України є помилковим. На виконання постанови Верхового Суду від 27.03.2019 по справі №756/5243/17 відповідачем видано наказ №81-0 від 02.04.2019 «Про скасування наказу №250-О від 31.07.2018», відповідно до якого скасовано наказ від 31 липня 2018 року №250-О про поновлення на роботі [PERSON] ; постановлено вважати, що трудові відносини з [PERSON] правомірно мали місце з 31 липня 2018 року по 02 квітня 2019 року. Підстава: Постанова Верховного Суду від 27.03.2019 по справі №756/5243/17 (а.с. 61). Цивільна справа №756/5243/17 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний», третя особа: Директор Приватного акціонерного товариства «Київський завод шампанських вин «Столичний» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу перебуває у провадженні Оболонського районного суду м. Києва та по суті не розглянута станом на день постановлення даного рішення. Судом встановлено, що рішенням суду, яким позивача було поновлено на посаді провідного інженера-технолога ПрАТ «Київський завод шампанських вин», було скасовано постановою Верховного Суду від 27.03.2019. Отже, у відповідача було достатньо підстав для скасування наказу № 250-0 від 31 липня 2018 року про поновлення на роботі та для припинення трудових відносин з позивачем. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Доводи сторони позивача про те, що при його звільненні були порушені його трудові права, суд відкидає, оскільки наведені твердження повністю спростовуються наявними у справі матеріалами, та в ході розгляду справи таких порушень судом встановлено не було. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено незаконність дій відповідача при його звільненні, а відповідачем доводи позову спростовані, суд вважає, що позов є необґрунтованим та безпідставним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову в частині поновлення на посаді, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, як похідні, також задоволенню не підлягають. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. З викладеного,

Outcome: dismissed