Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ФОП [PERSON], в якому просить суд визнати недійсним договір № Н-468/91 та додаткову угоду № Н-468/91 від 08.09.2016 року, стягнути з відповідача 30792,76 грн. - коштів отриманих за договором, які підлягають поверненню. На обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 08 вересня 2016 року він звернувся до ФОП [PERSON] з метою допомоги у оформленні робочої візи на один рік та посередництва у працевлаштуванні в Норвегії. Ним були надані відповідачу копії усіх необхідних документів, які просив відповідач, і того ж дня були підписані договори № Н-468/91 та додаткова угода № Н-468/91 від 08 вересня 2016 року про надання інформаційних послуг з посередництва у працевлаштуванні в Норвегії. Згідно з пунктами 1.1 Договорів виконавець прийняв на себе зобовязання надати замовлені посередницькі, інформаційно-консультаційні та юридичні послуги по оформленню документів для виїзду за межі України: з туристичною, бізнес, робочою метою, навчанням чи лікуванням, а замовник зобовязується своєчасно здійснити оплату наданих послуг. Відповідно до пункту 6.2 вищезазначеного договору він, як замовник, був зобовязаний сплатити виконавцю винагороду за послуги, передбачені договором в розмірі 1694 евро. Він погодився та сплатив зазначену суму відповідачу (квитанція на суму 17676 грн. та 12720 грн.) та згідно умов додаткової угоди виконавець зобовязався надати у повному обсязі усі послуги терміном до 20 березня 2017 року. Крім того, 07 листопада 2017 року він передав [PERSON] оригінал закордонного паспорту, що підтверджується розпискою. Проте, до теперішнього часу, ані робочої візи, ані свого паспорту він не отримав. Він неодноразово звертався до [PERSON] з пропозицією виконання зобовязань чи повернення йому сплачених грошей, але відповідач сплачені гроші не повернув і зобов'язань за договором не виконав. 27 квітня 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не зявилися, позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 08 вересня 2016 року у м. Одеса між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено письмовий договір № Н-468/91 від 08.09.2016 року та додаткові угоди до договору № Н-468/91 про надання посередницьких, інформаційно-консультаційних та юридичних послуг по оформленню документів для виїзду за межі України: з туристичною, бізнес, робочою метою, навчанням, чи лікуванням (далі - Договір), за умовами якого відповідач як виконавець зобов'язався за плату надати позивачу як замовнику послуги з пошуку роботи за кордоном зі сприянням оформленню трудового договору в Норвегії, а позивач, який виступав шукачем роботи, в свою чергу - надати всі необхідні документи, прийняти і оплатити вартість наданих послуг на загальну суму 1694 Євро (а.с. 14-19). На виконання вказаної угоди позивачем 09.09.2016 року було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] 12720 грн. за основним договором (а.с. 9) та 18.07.2017 року здійснено грошовий переказ на суму 17670 грн. з комісією банку 176,76 грн за додатковою угодою (а.с. 20). Крім того, 07 листопада 2017 року позивач передав відповідачу оригінал свого закордонного паспорту серії ЕЕ827370, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 13). Наведене свідчить, що між сторонами 08.09.2016 року був укладений договір про надання послуг. В той же час, згідно висновку дільничного офіцера поліції АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області виданого за заявою [PERSON] від 26.03.2018 року, станом на квітень 2018 року відповідачем послуги за договором № Н-468/91 від 08.09.2016 року позивачу не надані, зобов'язання по оформленню документів для позивача не виконані. (а.с. 21-22). За умовами п. 3.1 договору № Н-468/91 від 08.09.2016 року, у випадку повного або часткового невиконання умов договору зі сторони виконавця, замовник має право вимагати повернення сплачених коштів за не надані послуги. За умов п. 6.3 договору, результати надання послуг оформлюються актом приймання-передачі виконаних робіт. Як вбачається зі змісту позовних вимог, до теперішнього часу зобов'язання відповідача за спірним договором не виконані й отримані від позивача грошові кошти не повернуті. Згідно частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положенням статті 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Статтею 906 ЦК встановлена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг. Так, збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Як слідує з договору № Н-468/91 від 08.09.2016 року і додаткових угод від 08.09.2016 року до нього (а.с.14-19), [PERSON] прочитав та зрозумів умови Договору та конкретно отримав інформацію про перелік послуг і отримав примірник договору з додатками. Отже, посилання позивача на те, що він не отримав необхідної, доступної, достовірної інформації щодо умов укладеного Договору, чим порушено його право як споживача, вимоги Закону «Про захист прав споживачів» щодо рівності сторін договору, суд вважає безпідставними. Суд вважає, що твердження позивача про несправедливість умов № Н-468/91 від 08.09.2016 року, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обовязків сторін, у звязку з чим договір може бути визнаний недійним, також є безпідставним. Зі змісту позову вбачається, що несправедливими умовами договору позивач вважає відсутність передбаченої договором можливості повернення грошових коштів, сплачених за надання послуг відповідачу, у разі розірвання договору, або його невиконання виконавцем. Проте зазначене позивачем не відповідає фактичним обставинам виходячи з такого. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Так, як зазначено судом вище, статтею 906 ЦК України встановлена відповідальність виконавця за порушення договору про надання послуг. Крім того, у разі незгоди з умовами договору, позивач не був позбавлений можливості скористатися своїм правом, визначеним статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і відповідно , протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання послуг. Натомість таких дій позивач не вчинив. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення вимог якої відповідачем посилається позивач, містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договору, що обмежує права споживача. Так, відповідно до цієї норми Закону продавець ( виконавець,виробник) не повинен включати у договорі із споживачем, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду споживача . Однак, позивачем не доведено, які умови договору, зміна яких зумовить визнання недійсним договору в цілому, в тому числі щодо природи договору. Також, позивачем не доведено, які положення в договорі є нечіткими або двозначним. Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини. На які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для визнання недійсним № Н-468/91 від 08.09.2016 року, укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON]. В той же час, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача сплаченої грошової суми за надані послуги у розмірі 30572,76 гривень, підлягають задоволенню виходячи з наступного. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків, викладених у постанові ВСУ від 14.11.2011 р. у справі № 6-40цс11, договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. З доданих до позову квитанцій (чеків), вбачається, що на виконання умов Договору позивачем 09.09.2016 року було сплачено на рахунок ФОП [PERSON] 12720 грн. за основним договором (а.с. 9), 18.07.2017 року здійснено грошовий переказ на суму 17670 грн. з комісією банку 176,76 грн за додатковою угодою (а.с. 20), 07.11.2017 року позивачем передано відповідачу закордонний паспорт (а.с. 13). Відповідно до статей 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог закону. Боржник зобов'язаний виконувати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Беручи до уваги те, що відповідачем не надано доказів як на виконання умов договору, так і на повернення коштів, набутих за цим договором, позовні вимоги слід задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним за договором кошти в сумі 30572,76 грн. З урахування того, що в позовній заяві позивач просив стягнути 30792,76 грн., а надав до позову квитанції лише на загальну суму 30572,76 грн. (12720+17670+176,76=30572,76), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в доведеній позивачем сумі понесених витрат. В силу ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial