Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, мотивуючи тим, що позивача було незаконно звільнено, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата відповідач, тому при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, завдану незаконним звільненням. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість та обставини, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як встановлено в ході судового розгляду справи сторони перебували в трудових правовідносинах. 01.09.2014 позивач була прийнята на роботу до ДП «Український інститут промислової власності». 19.11.2015 наказом №385-п позивача звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Згідно наказу Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» від 06.07.2015 № 142 «Про затвердження штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників» передбачено введення в дію з 20.08.2015 нового штатного розпису відповідача (п.1 наказу) та скорочення певних посад (п.3 наказу). На підставі п. 3.1.8 даного наказу №142 від 06.07.2015, посада, яку обіймала позивач (помічник заступника директора з фінансів та економіки) підлягає скороченню з 20.08.2015. Згідно підпункту 2 п.4.3. вказаного наказу, визначено, що відповідач взяв на себе зобов'язання підготувати та вручити письмове попередження позивачу про звільнення у відповідності до вимог чинного законодавства України. Згідно п.4.4. вказаного наказу відповідач взяв на себе зобов'язання, одночасно з врученням попередження про звільнення, запропонувати працівникам, зазначеним у п.4.3. цього наказу, іншу роботу в Укрпатенті за відповідною професією (спеціальністю), якщо такої роботи немає - іншу роботу в Укрпатенті. У разі відмови від переведення або відсутності вільних посад, підготувати документи для звільнення відповідних працівників через два календарні місяці, з дати їх попередження про звільнення, за п.1. ст.40 Кодексу законів про працю України. Відповідно до вимог ч.2 ст.49-2 КЗпП України, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Крім того, згідно вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. 10.07.2015 позивачу було вручено лист за підписом начальника відділу роботи кадрів Суховій В.Р. без дати та номера згідно якого позивача повідомлено про те, що у відповідності до наказу №142 від 06.07.2015 посада, яку обіймала позивач (помічник заступника директора фінансів та економіки Укрпатенту) з 20.08.2015 скорочується. Цим же листом інформовано позивача про те, що позивач підлягає звільненню через два місяці після ознайомлення з попередженням про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. У вказаному листі також зазначено, що на дату ознайомлення про майбутнє звільнення вакантні посади в Укрпатенті відсутні. При ознайомлені з даним листом, позивачу від відповідача не надано інформації про те, який штатний розпис вводиться в дію з 20.08.2015 згідно п.1 даного наказу, яка загальна чисельність працівників буде у відповідача з 20.08.2015. Не надано було перелік вакантних посад для подальшого переведення, про що свідчить рукописний напис позивача на зазначеному повідомлені. В подальшому, 16.11.2015, позивачу було вручено лист-пропозицію без дати та вихідного номеру, яким відповідач попереджає про звільнення на підставі наказу №142 від 06.07.15 та пропонує позивачу тимчасову посаду, за строковим трудовим договором на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме посаду фахівця 1 категорії відділу формування баз даних Відділення формування баз даних та редакційно-видавничої діяльності з посадовим окладом 5150,00 гривень на місяць. Після цього, 19.11.2015 позивачу вручено повідомлення без дати та вихідного номеру за підписом начальника відділу кадрів Корнієнка А.В. згідно якого позивача повідомлено про те, що посада, яку вона обіймає скорочується на підставі наказу №142 від 06.07.2015. Цим же листом запропоновано позивачу посаду головного фахівця відділу формування баз даних Відділення формування баз даних та редакційно-видавничої діяльності (1 посада) з посадовим окладом 7000,00 гривень на місяць. Фактично, вказані повідомлення про наступне вивільнення в порушення вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України, вручене менш ніж за 2 місяці до дня вивільнення, а саме за 3 дні та в день видачі оспорюваного наказу. Крім того, відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Так, позивач має чотири вищих освіти, закінчила: Одеський інститут народного господарства, кваліфікація - економіст, планування народного господарства, диплом [NUMBER]; Українська Академія державного управління при Президентові, магістр державного управління, диплом [NUMBER]; ЗАТ «Інститут інтелектуальної власності і права», кваліфікація - професіонал з інтелектуальної власності, диплом [NUMBER]; Інститут інтелектуальної власності Одеської національної юридичної академії у м. Києві, кваліфікація - аналітик консолідованої інформації, диплом [NUMBER]; Сертифікат медіатора. В державній системі правової охорони інтелектуальної власності позивач пропрацювала більше 14 років, з них майже 13 років на посаді начальника фінансово-адміністративного відділу Державної служби інтелектуальної власності України. Поруч з наведеним, в порушення вимог ч.2 ст.42 КЗпП України, при прийнятті оспорюваного наказу відповідачем не враховано, що позивач відноситься до категорії осіб, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком оскільки позивач вдова, проживає сама, має на утримані маму 86 років, учасника війни та, що позивач є інвалідом. За таких обставин суд вважає позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Так, згідно довідки № 203/1 від 11.09.2017 середній заробіток позивача становить 549,91 грн./день. З моменту звільнення до складання позовної заяви до розгляду справи по суті, пройшло 458 робочих днів, а тому, середній заробіток за даний період складає 251858,78 грн. (де 549,91 грн. середньоденний заробіток * 458 робочих днів) Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 10000 грн., слід зазначити наступне. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача. Однак, суд бере до уваги, що права позивача були порушені відповідачем, внаслідок чого позивачу було заподіяло моральну шкоду в узагальненому вигляді моральних страждань. За наведених підстав, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд вважає, що сума моральної шкоди, заявлена позивачем, підлягає частковому відшкодуванню, а саме у розмірі 3000,00 грн. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються КЗпП України. Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Окремо слід зазначити, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи представників відповідачів, якими вони заперечували проти позовних вимог позивача, крім того, вони повністю та беззаперечно спростовуються матеріалами справи. За таких обставин суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні доведеними та про стягнення компенсацію втрати частини доходів, у зв?язку з порушенням строків виплати належних сум при звільненні такими, що підлягають задоволенню. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору та позов підлягає частковому задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України їх слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial