Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення кредитної заборгованості посилаючись на те, що відповідач звернувся до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» із заявою на отримання кредиту та надав всі необхідні документи. ПАТ «Дельта Банк», розглянувши заяву відповідача та надані до неї документи, прийняв позитивне рішення про надання кредиту. Як результат, між ПАТ Дельта Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 002- 29023-050113 від 05.01.2013 року. Відповідно до умов кредитного договору, ПАТ «Дельта Банк» надав відповідачу кредит на принципах поворотності, платності, строковості, у сумі 12622,33 грн., з кінцевим строком погашення до 04.01.2016 року. Відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання та не повернув у строки, визначені кредитним договором тіло кредиту та нараховані відсотки за користування кредитом, що спричинило виникнення заборгованості за кредитним договором. Внаслідок істотних порушень відповідачем зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» розпочав процедуру досудового врегулювання проблемної заборгованості, здійснюючі телефонні дзвінки, письмові повідомлення про необхідність сплати простроченої заборгованості. Але вимоги ПАТ «Дельта Банк» щодо погашення простроченої заборгованості за кредитним договором, відповідачем були проігноровані, а заборгованість не сплачена. 27 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», укладений договір факторингу № 409/К, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ ««Росвен Інвест Україна», своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором № 002-29023-050113 від 05.01.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , прострочена заборгованість за яким, станом на 14.05.2021 року складає 17209,44 грн. яка складається з наступного: простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 10289,81 грн.; прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3992,03 грн.; 3% річних в сумі 914,24 грн.; інфляційних - в сумі 2013,36 грн. Додаткових нарахувань штрафних санкцій, пені та іншого з моменту відступлення права вимог, новим кредитором не було здійснено. Всі нарахування пені та відсотків були нараховані первинним кредитором - ПАТ «Дельта Банк». Таким чином, не сплачена заборгованість за кредитним договором №002-29023-050113 від 05.01.2013 року, складає 17209,44 грн. З метою вирішення питання, щодо сплати відповідачем простроченої заборгованості за кредитним договором, позивач неодноразово телефонував та надсилав повідомлення з проханням здійснити оплату заборгованості, а також надіслав відповідачу вимоги про погашення простроченої заборгованості. Відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольнив, погашення простроченої заборгованості не здійснив, чим грубо порушив права позивача. Позивачем вжито всіх заходів з метою врегулювання спору в досудовому порядку, але відповідач продовжує ухилятися від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість, тому позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № 002-29023-050113 від 05.01.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем, в сумі 17209,44 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує, у разі неявки відповідача не заперечував при заочного розгляду справи. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, також не подав відзив на позовну заяву, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2013 року між ПАТ Дельта Банк» та відповідачем було укладено кредитний Договір № 002- 29023-050113 /а.с.11/. 27 квітня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», укладений договір факторингу № 409/К, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступив на користь ТОВ ««Росвен Інвест Україна», своє право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №002-29023-050113 від 05.01.2013 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] /а.с.6-7/. З витягу з Реєстру передачі прав вимоги до договору факторингу від 27.04.2018 року вбачається, що заборгованість за кредитним договором №002-29023-050113 від 05.01.2013 року складає 14281,84 грн. яка складається з наступного: простроченої заборгованості по тілу кредиту в сумі 10289,81 грн.; прострочених відсотків за користування кредитом в сумі 3992,03 грн. /а.с.8/. Вирішуючи виниклий спір суд зважує на наступне. У частинах 1 та 2 ст. 12 ЦПК України наголошується, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. З цього слідує, що суд не займає пасивної позиції з приводу виниклого спору, а навпаки сприяє в реалізації прав сторонами. Сторони по даній справі не надсилали суду будь-яких клопотань з метою витребування або долучення доказів, крім тих, що додані до матеріалів позовної заяви. Частини 1, 2 та 3 ст. 13 ЦПК України вказують, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ст. ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України дана дефініція належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів. З аналізу зазначених норм процесуального права слідує, що докази і доказування є одним із найважливіших інститутів цивільного процесуального права. Адже за допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи. Докази - це відомості про факти, що цікавлять суд та на підставі яких він встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Перелік носіїв або джерел доказів зазначено у ч. 2 ст. 76 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими доказами є докази, які отримані в порядку, визначеному процесуальним законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1 та 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зазначеними положеннями процесуального права саме на сторону покладено обов`язок доказування. Це є одним із принципів змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилається сторона, неіснуючим. Доказування в цивільному процесі є пізнавальна і розумова діяльність суб`єкта доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Отже, метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Згідно з ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до частин 6 та 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач зазначає, що з метою вирішення питання щодо сплати відповідачем простроченої заборгованості за кредитним договором, він неодноразово телефонував та надсилав повідомлення з проханням здійснити оплату заборгованості, а також надіслав відповідачу вимоги про погашення простроченої заборгованості. Відповідач всі звернення проігнорував, вимогу не задовольнив, погашення простроченої заборгованості не здійснив, чим грубо порушив права позивача. Позивачем вжито всіх заходів з метою врегулювання спору в досудовому порядку, але відповідач продовжує ухилятися від виконання обов`язку погасити кредитну заборгованість, тому позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх майнових прав та інтересів. Але разом з тим позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження зазначених фактів (розрахунку заборгованості за кредитним договором, яка повинна включати заборгованість за тілом кредиту та нараховані відсотки (помісячно), телефонограми, повідомлень відповідачу про погашення виниклої заборгованості). Суду надано тільки кредитний договір, який було схвалено сторонами та в якому визначено взаємні права та обов`язки учасників та витяг з реєстру передачі прав вимоги. А тому суд приходить до висновку, що викладені обставини є припущенням позивача та не підкріплені належними та допустимими доказами. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме ТОВ «Росвен Інвест Україна», як позивач у справі та особа, яка стверджує про порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором, мав довести ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме не виконання відповідачем зобов`язання про повернення коштів. Наявності таких доказів судом першої інстанції встановлено не було. Враховуючи вмотивоване, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Судові витрати по справі відносяться за рахунок позивача. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed