Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги мотивував тим що, з 01.07.2015 позивач працював на посаді юрисконсульта у Благодійному Фонді «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ МІСТ». 29.01.2016 звільнився за власним бажанням. На день звільнення відповідачем не було виплачено заробітну плату, що стало підставою для його звернення до суду, за наслідками чого, Дарницьким районним судом 31.03.2017 року видано судовий наказ від 22.02.2017 року про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.08.2015 року по 29.01.2016 року у сумі 52 000 грн. Однак, судовий наказ відповідач не виконав в повному обсязі, сплативши 28.07.2017 року на його користь лише частину заробітної плати у розмірі 23 136,52 грн. У зв'язку з тим, що з вини відповідача всупереч ст. 116 КЗпП України було порушено строки розрахунку при звільнені позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, та просив суду стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (по день фактичного розрахунку), за період з 30.01.2016 року по 31.10.2017 року у сумі 160 000 грн. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з викладених у позовній заяві підстав, та просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в особі голови Благодійного Фонду «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ МІСТ» - Рождественський М.С. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду направив клопотання в якому зазначив, що необґрунтованість позову з тих підстав, що позивачем вказані завідомо неправдиві дані щодо розміру його заробітної плати, оскільки, зі звітності Фонду до ДПІ та штатного розпису заробітна плата складала 3000 грн. Фактично під час роботи, позивач, користуючись вільним доступом до печатки Фонду, підробив довідку про свою середню робітну плату шляхом внесення в документ завідомо неправдивих відомостей. Відповідно до положень ст. 280 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, з врахуванням того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, судом встановлено наступне Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Кожен, хто працює, захищається конституційними правами, у тому числі на одержання винагороди (заробітної плати). Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Так судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.07.2017 року по 29.01.2016 року працював у Благодійному Фонді «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ МІСТ» на посаді юрисконсульта (а.с. 5,6). Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Невиплата позивачу заробітної плати грубо порушує вимоги закону та право громадянина на отримання грошової винагороди за виконану роботу. Відповідно до частини першої ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. А згідно із частиною першою ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі у період з 01.08.2015 року по 29.01.2016 року у розмірі 52 000 грн., у зв'язку із чим, позивач був змушений звернутись до суду. Дарницьким районним судом м. Києва видано судовий наказ від 22.02.2017 року за заявою [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати стягнуто з БФ «ЄВРОПЕЙСЬКИЙ МІСТ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.08.2015 року по 29.01.2016 року в сумі 52 000 грн., суму судового збору на користь держави у розмірі 800 грн. Судовий наказ не скасований та набрав законної сили 20.03.2017 року (а.с. 7). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 27 квітня 2017 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області відкрито виконавче провадження № 53853472 за заявою [PERSON] про примусове виконання судового наказу у справі 753/16440/16, виданого 30.03.2017 року Дарницьким районним судом м. Києва (а.с. 8). Відповідно до розпорядження за №53853472 від 28.07.2017 року перераховані кошти, що надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №753/16440/16 у розмірі 23 136,52 грн. для зарахування на розрахунковий рахунок [PERSON] (а.с. 9). При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що з вини відповідача позивачу не в повному обсязі виплачено при звільнені всіх сум у строки, встановленні ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п.21 взаканої Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З копії наказу №5 про прийняття на постійну роботу від 01.07.2015 року вбачається, що позивачу був встановлений оклад у розмірі 8000 грн./місяць. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 421,05 грн. з розрахунку (8000 грн. + 8000 грн.) / (23 дн. (грудень) + 15 дн. (січень)) = 421,05 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 30.01.2016 року по 31.10.2017 року становить 438 днів х 421,05 грн. = 184 419, 90 грн. Однак, суд, не має права виходити за межі позовних вимог, а відтак, враховуючи, що з вини відповідача позивачу не в повному обсязі виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, тому суд вважає за необхідне, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.01.2016 по 31.10.2017у розмірі 160 000 грн. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 7 ст. 43 Конституції України закріплено право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Таким чином, оскільки відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі належні суми, однак з вини відповідача позивачу не в повному обсязі був проведений розрахунок, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача та стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.01.2016 року по 31.10.2017 року, задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути судовий збір в сумі 1600 грн. на користь держави.

Outcome: approved