Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю. Мотивував свої вимоги тим, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] належала на праві власності його вітчиму [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 3 лютого 1994 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації та зареєстрованого 14 лютого 1994 року в БТІ м. Києва у реєстрову книгу за №3919. Власником інших 2/3 частин спірної квартири є позивач та його дружина [PERSON] на підставі зазначеного свідоцтва про право власності на житло, по 1/3 частині кожний. Позивач посилаючись на ч. 1 ст. 357 ЦК України вказує, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, а тому на час приватизації квартири [ADDRESS] їх частки власності в ній були рівними, тобто кожному співвласнику належала 1/3 частина цієї квартири. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті спадкоємців, як за законом так і за заповітом не було. Спадкове майно до якого увійшла 1/3 частина квартири, що є предметом спору ніким не було прийняте та успадковане. З часу смерті [PERSON] і по день подачі позову до суду позивач відкрито та безперервно володіє та користуюсь 1/3 частиною спірної квартири, яка належала померлому. Позивач вказує, що саме з 1995 року він сплачує всі комунальні платежі що нараховуються за квартиру, в тому числі і за частку квартири, яка належала померлому, і відповідно він несу всі обов'язки власника і несе тягар утримання за 1/3 частину цієї квартири. Позивач з посиланням на ту обставину, що він безперешкодно користується зазначеною частиною квартири понад 16 років та з посиланням на ч. 1 ст. 344 ЦК України, просить суду хвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник позивача надіслав до суду клопотання слухати справу у його відсутність. Підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 1/3 частина квартири [ADDRESS] належала на праві власності його вітчиму [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 3 лютого 1994 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації та зареєстрованого 14 лютого 1994 року в БТІ м. Києва у реєстрову книгу за №3919. Власником інших 2/3 частин спірної квартири є [PERSON] та [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 3 лютого 1994 року, виданого Відділом приватизації Залізничної районної державної адміністрації та зареєстрованого 14 лютого 1994 року в БТІ м. Києва у реєстрову книгу за №3919, по 1/3 частині кожний. [INFO] [PERSON] помер і після його смерті спадкоємців, як за законом так і за заповітом не було. Спадкове майно до якого увійшла 1/3 частина квартири, що є предметом спору ніким не було прийняте та успадковане і доказів протилежного до суду надано не було. Згідно ст. 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а спадщина визнана судом відумерлою переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Виходячи з зазначеної норми закону, суд вважає, що належним відповідачем у даному спорі є Київська міська рада. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, ціні папери, набувається за рішенням суду. Право власності виникає при сукупності обставин, передбачених наведеною нормою права, а саме тривалості, добросовісності, відкритості та безпосереднього володіння майном, як своїм власним. Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, передбачено, що правило ст. 344 Цивільного кодексу України, про набувальну давність поширюється на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Враховуючи це положення, набувальна давність на спірну частину квартири має застосовуватись з січня 2001 року. Тому, строк безперервного володіння [PERSON] частиною квартири, що є предметом спору становить понад 16 років. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] добросовісно понад десять років володіє та користується 1/3 частиною кварти [ADDRESS], яка до смерті належала [PERSON], а тому набув право власності на зазначену чатину квартири за набувальною давністю. Таким чином, такі обґрунтування позовних вимог [PERSON] є абсолютно законними і мотивованими та не спростованим в ході розгляду справи належними і допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову повністю. Судові витрат між сторонами розподілити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved