Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Посилався на те, що 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. було вчинено виконавчий напис №16267 за кредитним договором №T/V 072156 від 24.12.2007 року, що був укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк». Зазначеним виконавчим написом запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитну заборгованість у розмірі 2779905 грн. 35 коп. Із виданим нотаріусом виконавчим написом вона не погоджується, оскільки заборгованість за кредитним договором була спірною. Зазначену обставину підтверджує тим, що виконавчий напис було вчинено після закінчення трирічного строку з дня виникнення у відповідача права вимоги на стягнення заборгованості, оскільки строк дії договору закінчився 18.12.2009 року, а виконавчий напис було вчинено 20.10.2017 року. Окрім того, вказував на те, що нотаріусу не було надано стягувачем для вчинення виконавчого напису оригіналу кредитного договору. Просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 20.10.2017 року за реєстровим номером 16267. Відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві банк позовні вимоги не визнав та вказував на те, що виконавчий напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, оскільки подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства. 20.08.2017 року на адресу боржника кредитором було надіслано письмову вимогу про усунення порушень, на яку [PERSON] не відреагував. Третя особа приватний нотаріус Швець Р.О. будь-яких пояснень та документів до суду не надав. Представник позивача у судове засідання не з'явилась. Подала до суду заяву, в якій позов підтримала, просила справу розглянути у її відсутності, позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання також з'явився. Звернувся до суду з заявою, в якій не заперечував проти розгляду справи у його відсутності. Позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві. Просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву, в яких не заперечували проти розгляду справи у їх відсутності. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 24.12.2007 року між КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Т/V 072156, відповідно до умов якого позичальнику було надано строковий кредит у розмірі 30000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 18.12.2009 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 16% річних. Позичальник у свою чергу взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом. (а.с. 4-6). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У жовтні 2017 року відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису. 20.10.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець\~Р.О. було видано виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за 3515 днів у розмірі 2779905 грн. 35 коп., які є його боргом за кредитним договором №Т/V 072156 від 24.12.2007 року, що був укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», у тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 26279, 51 доларів США; заборгованість за відсотками - 74959, 39 доларів США; пеня - 6956, 96 доларів США; витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису - 3000 грн. 00 коп. (а.с.7). Постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області від 26.03.2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса №16267 від 20.10.2017 року. (а.с. 8). Позивач із вказаним виконавчим написом не погоджується, у зв'язку з чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Зокрема, за змістом ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Положеннями глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р. визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Проте суду не було надано документів, на підставі яких приватним нотаріусом було видано виконавчий напис та перевірено безспірність стягнутої заборгованості. Натомість, відповідачем до відзиву було долучено копію письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором №Т/V 072156 від 24.12.2007 року та докази її надсилання, копію висновку науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості. При цьому будь-яких доказів, які стосуються безпосереднього розміру заборгованості та періоду її нарахування (розрахунку заборгованості) суду надано не було. Порядок вчинення нотаріальних дій визначено пунктами 1 - 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Так, згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). За результатами аналізу вище наведених норм права можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису заборгованість повинна існувати та бути безспірною. Таким чином захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів . Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові від 05.07.2017 року. Проаналізувавши наведені вище роз'яснення, а також надані суду письмові докази в їх сукупності, суд зауважує, що при вчиненні виконавчого напису 20.10.2017 року нотаріус не персвідчився у безспірності пред'явленої до стягнення заборгованості та не витребував необхідних документів у стягувача. До зазначених висновків суд приходить, виходячи з наступних мотивів. Так, як вбачається з дослідженого у судовому засіданні кредитного договору №Т/V 072156 від 24.12.2007 року, кінцевий строк виконання зобов'язання сторонами було визначено до 18.12.2009 року. Частиною 1 ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається з п.6.7 кредитного договору, строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с. 6). Розрахунку заборгованості суду надано не було, а тому на підставі ч.1 ст. 81 ЦПК України суд вважає встановленим факт спливу позовної давності щодо основної та додаткової позовних вимог за кредитним договором. Зазначена обставина, на думку суду, є безумовним підтвердженням того, що заборгованість за кредитним договором №Т/V 072156 від 24.12.2007 року є спірною. Буд-яких доказів звернення до суду з позовом до боржника ПАТ КБ «Приватбанк» суду не надав. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, як вбачається з матеріалів справи банку було відомо про порушення боржником свого зобов'язання перед банком з моменту виникнення заборгованості та на час закінчення строку дії договору 18.12.2009 року. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Проте, вказані вище обставини нотаріусом перевірені не були. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У данному випадку, суд вважає, що представник відповідача не надав суду доказів того, що сума боргового зобов'язання на час звернення про вчинення виконавчого напису була безспірною. Як роз'яснено у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оспорена боржником лише в позовному порядку. У цих випадках справа розглядається в позовному провадженні за участю нотаріуса, який залучається до участі у справі у якості третьої особи. За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Даючи оцінку наданому відповідачем висновку науково-правової експертизи з питання визначення нотаріусом під час вчинення виконавчого напису безспірності заборгованості, початку перебігу строку вчинення виконавчого напису та способу і суб'єктного складу справи щодо його оскарження в суді від 12.12.2016 року, суд враховує положення глави 5 ЦПК України, зокрема ст.ст.114,115 Кодексу. Відповідно до положень вказаних статей, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права виключно щодо: застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Проте, наданий суду висновок не стосується зазначених питань, а містить висновки експерта щодо застосування норм законодавства, у зв'язку з чим не може бути прийнятий до уваги судом. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заборгованість боржника на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною, а нотаріус належним чином не виконав вимог ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат» та не пересвідчився у безспірності заборгованості, що унеможливлює видачу виконавчого напису. приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved