Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, зазначивши, що його батько [PERSON] помер 18 квітня 2015 року, після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить домоволодіння розташоване на відведеній в натурі земельній ділянці по вулиці П. Ангеліної № 143 в м.Дніпрі. Позивач як спадкоємиць першої черги звернувся до четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, відповідач [PERSON] є братом позивача та сином спадкодавця подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини та в межах загального строку прийняття спадщини цю свою заяву не відкликав. Однак 04.11.2015р. Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане домоволодіння, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Позивач зазначив, що 14.09.1966 року рішенням виконкому [PERSON] райради депутатів трудящих № 892 виділено [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. П. Ангеліної № 143. 30.09.1966 р. представником Управління головного архітектора міста Дніпропетровська, на виконання вищевказаного рішення виконкому, відведено в натурі земельну ділянки по вул. П. Ангеліної №143 забудовнику [PERSON] - під індивідуальне житлове будівництво, складено Акт відводу земельної ділянки для будівництва. Також, управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська батькові видано довідку про землекористування та план земельної ділянки у м. Дніпропетровськ за зазначеною адресою. Таким чином, позивач вважає, що у його батька існувало право користування земельною ділянкою з відповідним цільовим призначенням, комунальної форми власності. В березні 1972р. [PERSON], як власник, переїхав в свій дім по вул. П. Ангеліної № 143, що стверджується будинковою книгою заведеною 27.03.1972 року. На той час діючі правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. У 2003 році батько позивача [PERSON] звертався до [PERSON] райради щодо прийняття в експлуатацію жилого будинку її виконавчим органом та через державну технічну комісію, однак розгляд його звернення було розпочато але, по суті не вирішено, таким чином спадкодавець за життя не встиг належним чином оформити правовстановлюючі документи на спадкове майно, у звязку з чим позивач просить суд визнати за ним право власності на розташоване на неприватизованій земельній ділянці по вулиці П. Ангеліної № 143 у [PERSON] районі м. Дніпро нерухоме майно, що складається з: - житлового будинку (літер по плану «А-2»), 1970 року побудови; цокольного поверху(літер по плану А1-1), погріба (літер по плану «пг»; споруд (літер по плану «№ 1-4» ), в порядку спадкування за законом після померлого 18.04.2015р. [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, надав заяву в якій не заперечував проти позову та просив суд слухати справу у його відсутність. Представник відповідача [PERSON] районної в м. Дніпропетровську ради до судового засідання не зявився, надав заяву про слухання справи у їх відсутність. Представник третьої особи Дніпровської міської ради в судовому засіданні заперечував проти позову, оскільки зазначений спір можливо вирішити в позасудовому порядку. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлений належним чином, надав заяву про слухання справи у його відсутність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті батька, [PERSON], якій помер 18.04.2015 року. Відповідно до норм ст. 1269 ЦК України позивачем була у встановлений законом строк подана заява про прийняття спадщини до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Відповідач [PERSON] є братом позивача та сином спадкодавця подав до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини та в межах загального строку прийняття спадщини цю свою заяву не відкликав. Таким чином позивач є єдиним спадкоємцем першої черги. До спадкового майна входить домоволодіння розташоване на відведеній в натурі земельній ділянці по вулиці П.Ангеліної № 143 в м.Дніпрі. 04.11.2015 року Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане домовлодіння, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Судом встановлено, що 14.09.1966 року рішенням виконкому [PERSON] райради депутатів трудящих № 892 виділено [PERSON] земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку по вул. П. Ангеліної № 143. 30.09.1966 р. представником Управління головного архітектора міста Дніпропетровська, на виконання вищевказаного рішення виконкому, відведено в натурі земельну ділянки по вул. П. Ангеліної №143 забудовнику [PERSON] - під індивідуальне житлове будівництво, складено Акт відводу земельної ділянки для будівництва. Також, управлінням головного архітектора м. Дніпропетровська [PERSON] видано довідку про землекористування та план земельної ділянки у м. Дніпропетровськ за зазначеною адресою. Таким чином у спадкодавця існувало право користування земельною ділянкою з відповідним цільовим призначенням, комунальної форми власності. В березні 1972р. [PERSON], як власник, переїхав в свій дім по вул. П. Ангеліної № 143, що стверджується будинковою книгою заведеною 27.03.1972 року. Указом Президії Верховної ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» ( визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної ради СРСР від 22.02.1988р. № 8502-ІІ), і прийняттю відповідно Указу від 26.08.1948 постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (надалі - Постанова від 26.08.1948р.), які зокрема, визначали умови і правові наслідки будівництва Пункт 2 Постанови від 26.08.1948р. визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних житлових будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду в безстрокове користування, а побудовані на них ділянках будинки є особистою власністю забудовників. Зазначені правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, право власності забудовника, а згодом спадкодавця, первісно виникало з самого по собі факту збудування жилого будинку. Поряд з тим, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об'єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56. У 2003 році батько позивача [PERSON] звертався до [PERSON] райради щодо прийняття в експлуатацію жилого будинку її виконавчим органом та через державну технічну комісію, однак розгляд його звернення було розпочато але, по суті не вирішено Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 ст.1258 ЦК України встановлює, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1,2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1273 ЦК України визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити права позивача, то позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню та за позивачем підлягає визнанню право власності на розташоване на неприватизованій земельній ділянці по вулиці П. Ангеліної № 143 у [PERSON] районі м. Дніпро нерухоме майно, що складається з: - житлового будинку (літер по плану «А-2»), 1970 року побудови; цокольного поверху(літер по плану А1-1), погріба (літер по плану «пг»; споруд (літер по плану «№ 1 -4» ), в порядку спадкування за законом після померлого 18.04.2015р. [PERSON].

Outcome: approved