Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Нігинський кар'єр» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовує тими обставинами, що в період з 07.04.2015 року по 16.03.2018 року працював на посаді головного енергетика в ДП «Нігинський кар'єр». 16.03.2018 року звільнений згідно наказу №20-к від 13.03.2018 року. Станом на 16 жовтня 2018 року заборгованість по заробітній платі становить 17 630 грн. 57 коп., яку позивач просить стягнути на його користь та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 17 березня 2018 року по день ухвалення судового рішення із розрахунку середньоденного заробітку - 397 грн. 81 коп. помноженого на кількість днів затримки виплати заробітної плати. В судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача Білейчук Р.Р. в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суду пояснив, що ДП «Нігинський кар'єр» не заперечує проти виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні . Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши надані сторонами письмові докази по справі, матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] 07.04.2015 року прийнятий на роботу та призначений енергетиком в ДП «Нігинський кар'єр», наказ №42-к від 02.04.2015 року. 01.09.2015 року [PERSON] призначений головним енергетиком в ДП «Нігинський кар'єр», наказ №96-к від 31.08.2015 року. 16.03.2018 року [PERSON] звільнений з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, наказ №20-к від 13.03.2018 року. З довідки про заробітну плату від 16.10.2018 року ДП «Нігинський кар'єр» вбачається, що станом на 16 жовтня 2018 року загальна сума заборгованості із заробітної плати [PERSON] становить 17 630 грн.87 коп.. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст..264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. За змістом ч.1ст.3 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст.2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів реалізації трудових правовідносин - відплатність праці, який відображено у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії» від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечуватиме достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим ст.12 Закону України «Про оплату праці». Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, наведеним у ч.2ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Зазначене дає підстави для висновку, що до складу заробітної плати найманого працівника входить винагорода за виконану роботу, як це встановленост.94 КЗпП України і ст.1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені уст.12 цього Закону України. Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов'язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх; тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначено, що положення частини другоїстатті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункт 2.3.). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 17 630 гривень 87 коп. станом на 16 жовтня 2018 року. При вирішенні питання про стягнення заборгованості по заробітній платі суд враховує, що відповідачем не було надано суду належних доказів відомостей про виплату заробітної плати позивача з підписами позивача про отримання заробітної плати за вказаний період, а також визнання представником відповідача позовних вимог. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Розмір середньомісячного заробітку позивач просить стягнути з розрахунку, що середньоденний заробіток позивача становить 397 гривень 81 коп. ( заробітна плата за січень 2018 року в сумі 12374 гривні 87 коп. + 11095 гривень 73 коп. - заробітна плата за лютий) / 59 днів = 397 гривень 81 коп. Судом позивачу в порядку п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз'яснювалось право збільшити позовні вимоги в зв'язку з тим, що середньоденний заробіток обраховується відповідно до кількості робочих днів в місяці, однак позивач після роз'яснення йому вимог чинного законодавствва просив здійснювати вирішення спору в межах позовних вимог з розрахунку середньоденного заробітку в роззмірі 397 гривень 81 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі в сумі 73 992 гривні 66 коп. (397,81 грн. ? 186 робочих дні за період з 17 березня 2018 року по 14 листопада 2018 року. Відповідно ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову до суду, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 916 гривень 22 коп. в розмірі 1 % від суми стягнутих грошових коштів . На підставі викладеного,

Outcome: approved