Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до комунального закладу охорони здоров'я «Лозівське територіальне медичне об'єднання» про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилаючись на те, що він 01.03.2014 року був прийнятий на роботу в КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Лозова» на посаду сторожа. 12 жовтня 2015 року він був прийнятий за сумісництвом на посаду опалювача амбулаторії № 4, розміщеної за адресою: м. Лозова, Харківської області, вул. Миру з оплатою у розмірі 30% посади опалювача. Він працював на посаді опалювача з 01.01.2016 року по 09.02.2016 року. 06 січня 2016 року його було повідомлено про те, що посада сторожа та посада опалювача буде скорочена 06.03.2016 року. 06 березня 2016 року його було звільнено за скороченням штату з посади сторожа за п. 1 ст. 40 КЗпП України та йому виплачені належні платежі, але за роботу опалювача в період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року заробітна плату йому виплачена не була з поясненням на те, що в 2016 році заробітна плата за сумісництвом не надавалася. В зв'язку з чим просить стягнути з відповідача по справі на його користь заборгованість по заробітній платі опалювача амбулаторії № 4 за період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року в сумі 966 гривень 80 копійок та середньомісячний заробіток за затримку розрахунку при звільненні сумісника в сумі 413 гривень 40 копійок. Крім цього просить звільнити його від сплати судового збору. 06 липня 2016 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі опалювача амбулаторії № 4 за період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року у розмірі 966 гривень 80 копійок та середньомісячний заробіток сумісника за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 2065 гривень. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи, причину неявки суду не повідомив. Представник позивача - адвокат Соколова Р.І. в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та за відсутності її довірителя. На задоволенні уточнених позовних вимог наполягала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надала суду свою заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та ухвали рішення на розсуд суду. Раніше в своїх запереченнях представник відповідача зазначав, що позивачем не надані та не доведені докази щодо того, що він у період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року виконував роботу з опалювання амбулаторії № 4 КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання», тому вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги слід задовольнити частково виходячи з наступних встановлених обставин і відповідних їм правовідносин. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, в судовому засіданні встановлено, що 01 березня 2014 року [PERSON] був прийнятий в КЗОЗ «Лозівська територіальне медичне об'єднання» на посаду сторожа, що підтверджується наказом № 9ос від 01.03.2014 року. На підставі наказу № 111к від 10.10.2015 року [PERSON], починаючи з 12 жовтня 2015 року, було дозволено сумісництво посади опалювача амбулаторії № 4, розміщеної за адресою: м. Лозова, Харківської області, вул. Миру з оплатою у розмірі 30% посади опалювача, на час опалювального сезону. Рішенням IV сесії VII скликання від 25 грудня 2015 року № 68 «Про створення КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» Лозівської міської ради Харківської області було проведено реорганізацію медичних установ м. Лозова та Лозівського району, створено КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» Лозівської міської ради Харківської області, якому був підпорядкований КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Лозова». У зв'язку з реорганізацією підприємства на підставі наказу № 39ос від 31.12.2015 року всіх працівників було звільнено з займаних посад в зв'язку з переводом до КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України. 06 січня 2016 року позивача було повідомлено про те, що з 06 березня 2016 року посада сторожа КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» та посада опалювача КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» будуть скорочені, про що свідчать дані повідомлення, які містяться в матеріалах справи. 06 березня 2016 року позивач був звільнений з посади сторожа КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» в зв'язку зі скороченням штату на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується наказом № 36ос від 06.03.2016 року. При звільненні з посади позивачу були виплачені всі кошти, а також нараховані відпускні за період з 01.03.2015 року по 06.03.2016 року. Заробітна плата за період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року за роботу опалювача за сумісництвом позивачу не була виплачена, як зазначив в своїх запереченнях відповідач по справі, в зв'язку з тим, що відповідно до наказу № 4 від 01.01.2016 року по КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» Лозівської міської ради Харківської області позивача було прийнято на посаду сторожа по переводу у заново створений КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання». Дане твердження відповідача спростовується тим, що матеріали справи містять наказ № 111к від 10.10.2015 року [PERSON], згідно якого, починаючи з 12 жовтня 2015 року позивачу було дозволено сумісництво посади опалювача амбулаторії № 4, розміщеної за адресою: м. Лозова, Харківської області, вул. Миру з оплатою у розмірі 30% посади опалювача, на час опалювального сезону, який ніким не був спростований, чи змінений. Крім цього, 06 січня 2016 року позивача попереджено про наступне звільнення з посади опалювача в зв'язку з скороченням штату, тобто наказ № 111к від 10.10.2015 року на час винесення попередження був чинний, а тому позивачу повинна була нараховуватися заробітна плата за сумісництвом. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. В силу ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» та ч. 1 ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, враховуючи дані норми, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі заробітну плату опалювача КЗОЗ «Лозівське територіальне медичне об'єднання» за період з 01 січня 2016 року по 06 березня 2016 року у розмірі 966 гривень 80 копійок (413, 40 х 66 = 966,80 гривень, де: 413,40 - 30% заробітної плати опалювача, 66 - кількість днів). Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до висновку ВСУ, висловленого в постанові №6-144ц13 від 29 січня 2014 року, який, відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України має бути врахований іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати необхідно враховувати період з 01.01.2016 року по 06.03.2016 року, оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 13,78 грн., тому сума середнього заробітку за весь час затримки при звільнені дорівнює 1653 гривні 60 копійок (13,78 грн. х 120 днів), що підлягає стягненню з відповідача. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з вимогами статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач надав належні та допустимі докази того, що йому була невиплачена заробітна плата за сумісництвом, а тому суд вважає за необхідне задовольнити уточнені позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Щодо позовних вимог у частині стягнення з відповідача середньомісячний заробіток сумісника за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 2065 гривень, суд зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки на час подачі уточненої позовної заяви до суду середньомісячний заробіток складає 1653 гривні 60 копійок, який суд стягує з відповідача по справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачі порушили право позивача, суд вважає необхідним уточнені позовні вимоги щодо стягнення компенсацій та стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково. Відповідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору при подачі позовної заяви майнового характеру станом на 01.01.2016 року складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тому позивач при подачі позовної заяви до суду повинний був сплатити судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок. Позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача по справі у відповідності до ст. 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 551 гривні 20 копійок на користь держави.

Outcome: partial