Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено ряд договорів позики, а саме: 1)26.12.2016 року було укладено договір позики № 1, за яким він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 73 494,00 грн., що є еквівалентом 2722,00 долари США за комерційним курсом долара США до гривні на дату укладення цього договору; 2)27.12.2016 року було укладено договір позики № 2, за яким він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 544 320,00 грн., що є еквівалентом 20 160,00 грн. за комерційним курсом долара США до гривні на дату укладення цього договору; 3)01.01.2017 року було укладено договір позики № 3, за яким він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 78 300,00 грн., що є еквівалентом 2900,00 долари США за комерційним курсом долара США до гривні на дату укладення договору. Передачу грошових коштів за вказаними договорами підтверджують акти передання-приймання грошових коштів від 26.12.2016 року, 27.12.2016 року, 01.01.2017 року. За умовами договорів, відповідач зобов`язана була повернути грошові кошти у повній сумі у строки до 26.12.2017 року, 27.12.2017 року, 30.12.2017 року відповідно. Також, згідно п.3 договорів позики, сума грошових коштів передається позичальнику при комерційному курсі долара США до гривні станом на дату укладення відповідного договору позики. При поверненні коштів позикодавцю у строки, передбачені відповідним договором позики, сума коштів, що передавалась у позику, підлягає перерахуванню відповідно до збільшення комерційного курсу долара США по відношенню до гривні станом на дату повернення коштів. Як зазначає позивач, відповідач відмовляється належним чином виконати свої грошові зобов`язання щодо повернення позики, а письмові вимоги від 28.11.2017 року, 21.02.2018 року про повернення коштів залишила без реагування. Посилаючись на викладені обставини, а також положення ст.625 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 1 043 312,60 грн., що складається з: 1)сума боргу відповідно до договору позики № 1 від 26.12.2016 року в 76 052,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 4666,87 грн., 3 % річних в розмірі 2367,92 грн., пеня в розмірі 27 061,90 грн., а всього 110 149,37 грн.; 2)сума боргу відповідно до договору позики № 2 від 27.12.2016 року в розмірі 563 270,40 грн., інфляційні втрати в розмірі 34 564,32 грн., 3 % річних в розмірі 17 492,80 грн., пеня в розмірі 199 996,59 грн., а всього 815 324,11 грн.; 3)сума боргу відповідно до договору позики № 3 від 01.01.2017 року в розмірі 81 026,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 5802,03 грн., 3 % річних в розмірі 2490,58 грн., пеня в розмірі 28520,51 грн., а всього 117 839,12 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 29.01.2019 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 29.01.2019 року ухвалою Деснянського районного суду м.Києва відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 06.02.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.03.2019 року задоволено заяву позивача про забезпечення доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.03.2019 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. 01.04.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач частково повертала борг окремими сумами, проте позивач не надавав жодних підтверджуючих документів. Враховуючи родинні відносини (позивач є чоловіком племінниці відповідача), відповідач не могла припустити обману з боку позивача, який вимагає усю суму боргу з пенею, інфляційними втратами та 3 % річних, незважаючи на те, що частина коштів була повернута. Тобто, позивач намагається ввести суд в оману і вдруге безпідставно стягнути з неї вже сплачені нею кошти, чим порушує її права та законні інтереси. Представник відповідача зазначила і про те, що вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача інфляційних втрат є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки сума заборгованості вже перерахована позивачем з урахуванням комерційного курсу долара США по відношенню до гривні. Таке стягнення призведе до безпідставного позбавлення відповідача її майна, що є грубим порушення ст.1 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Заперечуючи проти позову, представник відповідача послалась на положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України щодо строку позовної давності для вимог про стягнення пені та надала власний розрахунок пені за договорами за 1 рік, вказуючи на безпідставність розрахунку позивача в цій частині. Щодо стягнення пені, представник відповідача зазначила про те, що сума неустойки, яку позивач бажає стягнути, є значною і становить 255 579,00 грн., при тому, що сума за договорами позики становить 696 114,00 грн. Крім того, позивач не зазначив, які збитки йому були завдані простроченням оплати за договором позики і докази таких збитків в матеріалах справи відсутні, а розмір неустойки не відповідає завданим збиткам і стягнення її в повному розмірі сприятиме збагаченню позивача та не відповідатиме засадам цивільного судочинства. Також, відповідач перебуває у матеріальній скруті, так як її бізнес зазнав значних збитків, про що відомо позивачу, тому стягнення з неї основної суми заборгованості разом з іншими нарахуваннями є непомірним тягарем, а тому наявні підстави для зменшення розміру неустойки. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 45 033,22 грн., в частині стягнення пені за періоди з урахуванням спеціального строку позовної давності, а також зменшити розмір нарахованої пені з урахуванням засад справедливості, добросовісності, розумності та неспіврозмірності її розміру завданим збиткам. Також, окремою заявою представник відповідача просила застосувати спеціальну позовну давність в один рік до позовних вимог про стягнення пені. 24.04.2020 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив. У даній відповіді представник позивача просить відхилити вказаний відзив з підстав пропуску строку на його подання, а також зауважив щодо відсутності доказів того, що відповідачем частково здійснено повернення коштів. Представник позивача вказав на правомірність нарахування інфляційних втрат, вказуючи на те, що грошові кошти передавались відповідачу у гривні, а жодних обмежень щодо розміру пені чинним законодавством не передбачено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2019 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову. 28.05.2019 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 1 089 464,13 грн., що складається з: 1) сума боргу за позикою згідно договору позики № 1 в розмірі 76 052,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 10 377,35 грн., 3 % річних в розмірі 3056,54, пеня за період з 22.01.2018 року по 22.01.2019 року в розмірі 25 543,70 грн., а всього 115 030,27 грн.; 2) сума боргу за позикою згідно договору позики № 2 у розмірі 563 270,40 грн., інфляційні втрати в розмірі 76 857,98 грн., 3 % річних в розмірі 22 593,01 грн., пеня за період з 22.01.2018 року по 22.01.2019 року в розмірі 189184,75 грн., а всього 851 906,14 грн.; 3) сума боргу за позикою згідно договору позики № 3 у розмірі 81 026,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 11 055,96 грн., 3 % річних в розмірі 3230,68 грн., пеня за період з 22.01.2018 року по 22.01.2019 року в розмірі 27 214, 08 грн., а всього 122 526,72 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та його представника на підставі наявних матеріалів. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від відповідач надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з тим, що вона не може прибути до суду через погане самопочуття, але бажає приймати участь у розгляді справи. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутність відповідача, суд звертає увагу на те, що з моменту призначення справи до розгляду по суті жодне з судових засідань, починаючи з жовтня 2019 року, не відбувалось з причин неявки відповідача та її представників або ж їх клопотань про відкладення розгляду справи. Необхідно зауважити, що неявка відповідача в судове засідання 24.09.2020 року є третьою поспіль, при цьому до клопотання не додано жодних документів, які б підтверджували поважність неявки відповідача в судове засідання. Відтак, з урахуванням приписів ст.223 ЦПК України, достатності часу для реалізації відповідачем своїх прав на захист, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було укладено три договори позики. Так, 26.12.2016 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 73 494,00 грн., що є еквівалентом 2722,00 доларів США за курсом НБУ на дату укладення договору. Позика є безпроцентною та мала бути повернута відповідачем у строк до 26.12.2017 року. 27.12.2016 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 544 320,00 грн., що є еквівалентом 20 160,00 доларів США за курсом НБУ на дату укладення договору. Позика є безпроцентною та мала бути повернута відповідачем у строк до 27.12.2017 року. 01.01.2017 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 78 300,00 грн., що є еквівалентом 2900,00 доларів США за курсом НБУ на дату укладення договору. Позика є безпроцентною та мала бути повернута відповідачем у строк до 30.12.2017 року. Відповідно до п.1.3 вказаних договорів, сума грошових коштів передається позичальнику при комерційному курсі долара США до гривні станом на дату укладення відповідного договору позики. При поверненні коштів позикодавцю у строки, передбачені відповідним договором позики, сума коштів, що передавалась у позику, підлягає перерахуванню відповідно до збільшення комерційного курсу долара США по відношенню до гривні станом на дату повернення коштів. Укладаючи договори, сторони погодили, що за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством, якщо більший розмір санкцій не встановлений цим договором. Неустойка носить штрафний характер. В разі несвоєчасного повернення відповідачем позики (її частини) вона зобов`язалась сплатити позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості на кожен день прострочення (п.п.3.1, 3.2, 3.4 договорів позики). Факт передачі позивачем відповідачу грошових коштів підтверджується відповідними актами передання-приймання до договорів позики від 26.12.2016 року, 27.12.2016 року та 01.01.2017 року. 28.11.2017 року та 21.02.2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимоги щодо повернення коштів, які залишені відповідачем без реагування. Цивільний кодекс України (далі - ЦК України) у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. За змістом ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України). Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, за змістом статті 526, частини 1статті 530, статті 610 та частини 1 статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за договором позики передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Укладені між сторонами договори позики підтверджують факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у позику (борг), які вона зобов`язалась повернути на обумовлених договором умовах та у відповідний строк. Уклавши договори позики на умовах, викладених у них, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені в договорах. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в договорі позики грошові кошти повністю або частково були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в договорі, відповідачем надано не було. Ураховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 26.12.2016 року в розмірі 76 052,68 грн., за договором позики від 27.12.2016 року в розмірі 563 270,40 грн., за договором позики від 01.01.2017 року в розмірі 81 026,00 грн. Що ж стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за вказаними договорами, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки свій обов`язок повернути отримані у борг кошти відповідач не виконала, то з неї підлягають стягненню 3 % річних за договорами позики, а саме: за договором від 26.12.2016 року в розмірі 3056,54 грн., за договором від 27.12.2016 року в розмірі 22 593,01 грн., за договором позики від 01.01.2017 року в розмірі 3230,68 грн. Проте, для стягнення інфляційних втрат суд не вбачає правових підстав. Так, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Наведений висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований Верховним Судом, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Як вбачається з умов договорів позики, за їх умовами сума грошових коштів передається позичальнику при комерційному курсі долара США до гривні станом на дату укладення відповідного договору позики. При поверненні коштів позикодавцю у строки, передбачені відповідним договором позики, сума коштів, що передавалась у позику, підлягає перерахуванню відповідно до збільшення комерційного курсу долара США по відношенню до гривні станом на дату повернення коштів. Відтак, вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки на суму боргу по грошовому зобов`язанню вираженому в іноземній валюті такі платежі не нараховуються, так як права кредитора в таких правовідносинах захищаються визначенням суми боргу в еквіваленті іноземної валюти (тобто за рахунок зміни курсу гривні до відповідної іноземної валюти). Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача пені, то суд зауважує наступне. Згідно з ч.1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За змістом статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Отже, положення частини 3 статті 551 ЦК України, з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц (провадження № 14-442цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19). Так, відповідно до заяви про уточнення позовних вимог представником відповідача було здійснено розрахунок пені з урахуванням спеціального строку позовної давності, встановленої для таких вимог, тобто, в 1 рік за період з 22.01.2018 року по 22.01.2019 року, що відповідає положенням чинного законодавства. Відповідно до розрахунків, викладених у вказаній заяві, розмір пені за договором від 26.12.2016 року становить 25 543,70 грн. (основний борг 76 052,68 грн.), за договором позики від 27.12.2016 року розмір пені становить 189 184,75 грн. (основний борг 563 270,40 грн.), за договором позики від 01.01.2017 року розмір пені становить 27 214,08 грн. (основний борг 81 026,00 грн.). Розмір пені як окремо за кожним договором, так і в сукупності, суд не вважає надмірним. Крім того, суд зауважує і на те, що відповідач, звертаючись з клопотанням про зменшення розміру пені, не надала жодних доказів про існування обставин, які б давали можливість суду застосувати положення ст.551 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо правильності наданих представником позивача розрахунків відповідно до заяви про уточнення позовних вимог, суд враховує і те, що вказані розрахунки відповідачем не оспорено і належними доказами не спростовано. Відтак, вказані розрахунки приймаються судом як достовірні та правильні. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд частково задовольняє позовні вимоги, стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 720 349,08 грн. (76 052,68 грн. + 563 270,40 грн. + 81 026,00 грн. = 720 349,08), 3 % річних в загальному розмірі 28 880,23 грн. (3056,54 грн. + 22 593, 01 грн. + 3230,68 грн. = 28 880,23 грн.), пеню в загальному розмірі 241 942,53 грн. (25 543,70 грн. + 189 184,75 грн. + 27 214,08 грн. = 241 942,53 грн.), а всього 991 171,84 грн. (720 349,08 грн. + 28 880,23 грн. + 241 942,53 грн. = 991 171,84 грн.) та відмовляє в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 98 291,29 грн. (10 377,35 грн. + 76 857,98 грн. + 11 055,96 грн. = 98 291,29 грн.). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд частково задовольняє позовні вимоги, то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 9605,00 грн. з урахуванням максимального розміру судового збору, встановленого у 2019 році. На підставі викладеного,

Outcome: partial