Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач [PERSON] , працював в Дитячому оздоровчо-екологічному центрі Оболонського району міста Києва (далі за текстом - ДОЕЦ) на посаді методиста. 15.04.2019 року Позивача було звільнено з займаної посади за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно листка непрацездатності № 949527 позивач перебував на лікарняному з 26.03.2019 року по 11.04.2019 року. 12.04.2019 року позивач повинен був приступити до роботи. Також, згідно листка непрацездатності № 579844 позивач з 15.04.2019 року по 19.04.2019 року перебував на лікарняному. Наказ від 15.04.2019 року № -к про звільнення з роботи позивача за прогули без поважних причин був оснований на наступних документах: -Доповідна записка заступника директора від 13.03.2019 року; -Акт про прогул без поважних причин від 12.03.2019 року; -Акт про прогул без поважних причин від 13.03.2019 року; -Згода профспілкового комітету (протокол №4 від 15.04.2019 р.). З 12.03.2019 року позивач перебував у додатковій оплачуваній відпустці як учасник бойових дій, про що подав відповідну заяву. Підстав для перенесення дат відпустки на інший термін, окрім визначеного позивачем роботодавець, тобто відповідач не мав. З цих підстав, позивач вважає, що його звільнення з посади було проведено з порушенням вимог діючого трудового законодавства та грубим порушенням його прав як працівника. Просить поновити його на роботі в Дитячому оздоровчо-екологічному центрі Оболонського району міста Києва на посаді методиста з 15.04.2019 шляхом скасування наказу про його звільнення, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Провадження в даній справі було відкрито ухвалою суду від 13.05.2019. В судовому засіданні 07.06.2019 до участі у справі в якості третьої особи залучено директора ДОЕЦ - [PERSON]. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, який прийнятий судом. У ньому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 12.03.2019 позивач подав директору ДОЕЦ заяву, в якій просив надати йому додаткову оплачувану відпустку на 14 календарних діб як учаснику війни з 12.03.2018, тобто вказав некоректну дату. Керівництвом ДОЕЦ йому було погоджено надати відпустку після 20.03.2019, після проходження атестації, яка була призначена на цю дату. Однак, позивач самовільно залишив робоче місце 12.03.2019 і не з`являвся на роботу без поважних причин. Вказує також на те, що про те, що позивач перебував на лікарняному з 15.04.2019 він роботодавця не повідомляв. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені у справі вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити з підстав, що зазначені у відзиві. Третя особа також заперечувала проти позовних вимог, просила з підстав, що зазначені у відзиві у їх задоволенні відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Наказом директора ДОЕЦ [PERSON]. №22-к від 15.04.2019 [PERSON] звільнено з посади методиста 15.04.2019 за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України. Даний наказ виданий на підставі доповідної записки заступника директора від 13.03.2019 року; акту про прогул без поважних причин від 12.03.2019 року; акту про прогул без поважних причин від 13.03.2019 року; згода профспілкового комітету (протокол №4 від 15.04.2019 р.). Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилався на те, що в день звільнення 15.04.2019 він перебував на лікарняному. Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Із матеріалів справи вбачається, що з 15.04.2019 [PERSON] знаходився на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АЕУ № 709153, виданим КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Оболонського району м.Києва». У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Оскільки в день звільнення позивач перебував на лікарняному, що підтверджує його тимчасову непрацездатність, відповідач не мав достатніх правових підстав для його звільнення. Звільнення позивача проведено з порушенням вимог ч.3 ст.40 КЗпП України. Згідно ч.1 ст.235 КзпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З цих підстав суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо поновлення його на роботі методиста Дитячого оздоровчо-екологічного центру Оболонського району м.Києва з 15.04.2019. Згідно ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.04.2019 року по 27.11.2019 року має бути здійснений у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою KM України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідно до Довідки управління освіти Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації №701 від 23.08.2019, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 476,52 грн. Дана обставина визнана в судовому засіданні позивачем та додаткового доказування не потребує в силу ст.82 ЦПК України. Виходячи з викладеного, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 15.04.2019 по 27.11.2019 року у розмірі 73 860,60 грн. (155 днів*476,52 грн.). При цьому, визначена судом сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача за вирахуванням суми прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення позивача, вважаючи, що сам факт визнання його звільнення незаконним, поновлення на посаді є належним способом захисту порушених трудових прав позивача.

Outcome: partial