Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 14.03.2008 між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11314890000, згідно з яким банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 115000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 580750,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90%, на строк до 14.03.2029, для придбання квартири. Позичальник зобов'язалася повертати суму наданого кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1655,00 доларів США. Того ж дня у забезпечення виконання за вказаним договором між банком та позивачем було укладено договір іпотеки № 79840. Також 14.03.2008 між відповідачем та [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки, за якими останні поручилися за невиконання позивачем кредитних зобов'язань. Згідно з «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який є Додатком № 2 до кредитного договору від 14.03.2008, абсолютне значення подорожчання кредиту з урахуванням сплачених позивачем комісії за надання кредиту, сплатою державного мита за посвідчення договору іпотеки, послуг нотаріусів, а також щорічних страхових платежів та суми погашення основної суми та процентів становить суму в розмірі 95556,33 доларів США, а реальна процентна ставка - 14,49%. Відповідач при укладенні спірного правочину свідомо та навмисно ввів позивача в оману щодо істотної умови кредитування - його ціни, оскільки розмір щомісячного ануїтетного платежу не відповідає базовим умовам кредитування. Позивач вважає, що такі дії відповідача направленні на отримання прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. Позивач перед укладенням кредитного договору не була повідомлена банком про кредитні умови, сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, про наявні форми кредитування з коротким описом між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, з зазначенням переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. До того ж, у Графіку відсутня сукупна вартість кредиту. Позивач вказує, що укладення спірного правочину відбулося під впливом інформації, яка не відповідає дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточненої позовної заяви від 15.06.2017, просить суд визнати недійним договір про надання споживчого кредиту № 11314890000 від 14.03.2008, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; визнати недійсним з моменту вчинення іпотечний договір № 79840, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусрм КМНО Кравченко І.С. за реєстром № 1306; визнати недійсними з моменту вчинення договір поруки № 187847 від 14.03.2008, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], та договір поруки № 187982 від 14.03.2008, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON]; зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1307 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; застосувати наслідки недійсності договору про надання споживчого кредиту № 11314890000 від 14.03.2008, зобов'язавши відповідача повернути позивачу кошти, сплачені ним на виконання умов вказаного договору у розмірі 12435,00 доларів США; та вирішити питання про розподіл судових витрат. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 14.03.2008 між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11314890000, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 115000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору складає 580750,00 грн., з метою придбання нерухомості. Згідно з п. 1.2.2. договору позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 14.03.2029. Сукупна вартість кредиту визначається «Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 1). Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 1655,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки. Відповідно до п. 1.3.1. договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,90% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. Також, з метою забезпечення кредитних зобов'язань, 14.03.2008 між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки № 79840, згідно з яким в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, 14.03.2008 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки № 187847 та № 187982, за яким останні поручилися відповідати за невиконаня [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 11314890000 від 14.03.2008. Договір про надання споживчого кредиту, договір іпотеки та договори поруки укладені у письмовій формі та підписані сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з п. 9.2. договору про надання споживчого кредиту, позивач підписанням даного договору підтвердила, зокрема, свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для неї; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє усі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що договір про надання споживчого кредиту, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення. Також позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що до липня 2014 року позивач виконувала зобов'язання за кредитним договором. При підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, а тому відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору недійсним. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, договорів поруки, зобов'язання зняти заборону відчуження з квартири та застосування наслідків недійсності кредитного договору суд вирішує відмовити у задоволенні позову в цій частині, оскільки такі вимоги є похідними від вирішення питання про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту. З викладеного, ст. 209 ЦПК України, -

Outcome: dismissed