Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив: визнати незаконним та скасувати наказ Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14.11.2018 року № 374-ОС про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді машиніста тепловозу Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 14.11.2018 року; стягнути з Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2018 року по день ухвалення судового рішення. Мотивуючи свої вимоги тим, що під натиском начальника Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ним 14.11.2018 року була подана заява про звільнення його з посади за згодою сторін, без зазначення дати її підписання. Після написання заява про звільнення, ним того ж дня подана заява, в якій просив залишити заяву про звільнення без розгляду, оскільки вона є недійсною у звязку з відсутністю на це його особистої згоди. Також йому не було видано трудову книжку у день звільнення. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач та його представник не заперечували проти заочного розгляду справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів що містяться в матеріалах справи з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 26 березня 2008 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу 1 розряду до Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі наказу № 60ос про прийом на роботу від 26.03.2008 року. У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст.23 КЗпП трудовий договір може бути 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк. [PERSON] на імя виконуючого обовязки начальника Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» подано заяву про звільнення з посади машиніста за згодою сторін. Дана заява не містить дати підписання заяви, проте виконуючим обовязки начальника Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на заяві зазначена резолюція про видачу наказу від 14.11.2018 року. Крім того, до відділу кадрів заява [PERSON] потрапила 20.11.2018 року, що відповідає печаткою відділу кадрів та підписом старшого інспектора відділу кадрів [PERSON] [PERSON] на імя виконуючого обовязки начальника Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» 14 листопада 2018 року подано заяву про залишення заяву про звільнення без розгляду, мотивуючи це тим, що заяву про звільнення було подано під натиском, крім того, в заяві про звільнення немає дати її підписання та дати звільнення (а.с. 7). 14 листопада 2018 року [PERSON] звільнено з посади машиніста тепловоза Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін), на підставі наказу (розпорядження) № 374-ОС від 14.11.2018 року. З даним наказом [PERSON] ознайомлений не був. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 зі змінами, судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання, та за загальним правилом працівник зобов'язаний письмово попередити роботодавця про розірвання трудового договору за два тижні. Відповідно до листа Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14.11.2018 року за вих. № 258, [PERSON] запропоновано зявитися до відділу кадрів за трудовою книжкою (а.с. 6). У відповідності до ст.48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Однак, станом на час розгляду справи позивачці не повернуто ні трудової книжки, не надано наказ про її звільнення. У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, який є обовязковим для суду першої інстанції при вирішенні аналогічних справ, від 26 жовтня 2016 року, справа №6-1269цс16, одною з підстав припинення трудового договору є угода сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП). В випадку домовленості між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом в припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (угода сторін), договір припиняється в строк, який визначено сторонами. Розглядаючи позовні вимоги про оскарження наказу про звільнення про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП, суди повинні вияснити, чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою, чи було вільне волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] під примусом начальника [PERSON], було подано заяву про звільнення його з посади за згодою сторін, без дати її підписання та зазначення дати звільнення. Дана заява була отримана відділом кадрів 20.11.2018 року, що підтверджується печаткою відділу та підписом старшого інспектора відділу кадрів [PERSON] Після чого, [PERSON] подав заяву про недійсність поданої раніше заяви про звільнення за вх. № 18 від 14.11.2018 року. Проте, в даній заяві жодних відміток не міститься, про її розгляд та його результати позивачу не повідомлено. Факт написання заяви під примусом підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі підлягає задоволенню. У відповідності з ч. 1 ст. 235 Кодексу Законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ч. 2 цієї статті, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до довідки про доходи від 18.01.2019 року за вих. № 32 загальна сума доходів [PERSON] за період з травня 2018 року по жовтень 2018 року становить 92594 грн. 82 коп. З даної довідки вбачається, що при звільненні позивача з посади відповідачем не було проведено з ним розрахунок по заробітній платі. При цьому, матеріали справи не містять жодних відомостей про виплату належних при звільненні платежів. Згідно довідки Виробничого підрозділу служби локомотивного господарства «Локомотивне ДЕПО [PERSON]» регіональної філії «Одеська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про середню заробітну плату (дохід) від 21.01.2019 року за вих. № 36, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 538 грн. 42 коп. Таким чином, відповідачу з 14.11.2018 року по 19.02.2019 року належить до сплати заробітна плата в розмірі 36074грн. 14коп., виходячи з наступного: середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 538 грн. 42 коп. (кількість днів з 14.11.2018 року по 19.02.2019 року становить 58 днів). Згідно ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved