Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке складається з житлового будинку, хліва та земельної ділянки у [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що він добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном протягом терміну, передбаченого законом для можливості застосування положень ст.344 ЦК України, що дає підстави визнати за ним право власності на спірне домоволодіння. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Відповідача, Київської міської ради в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник Третьої особи, [PERSON] заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, крім того, [PERSON] скористалась правом на подачу позову, де просила визнати за нею право власності на спірний будинок так як це право не визнається позивачем за первісним позовом. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовувала придбанням спірного майна на підставі дійсного договору купівлі-продажу, який ніким не оспорюється, окрім [PERSON] Третя особа, Департамент Земельних ресурсів виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до суду повноважного представника не направила, просила розглянути справу за їх відсутності, процесуальним правом надати пояснення по суті предмету спору скористалася, надіславши лист в якому просять прийняти рішення згідно з вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, що з'явились в судове засідання, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю та [PERSON] до [PERSON], третя особа: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на домоволодіння, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення Народного суду 1 дільниці Кагановичського району м.Києва від 20.09.1951 року за [PERSON] визнано право особистої власності на домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 242 Том І). Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю, дата дня на наданій копії пошкоджена, місяць листопад 1951 року №399 виданого Житловим управління Виконкому Київської міської ради депутатів на підставі вказаного рішення суду від 20.09.51 року [PERSON] є власником домоволодіння по [ADDRESS] (а.с. 241 Том І). Вказане свідоцтво про право власності на будівлю 29 листопада 1951 року зареєстровано Конторою технічного обліку і записано в реєстрову книгу під №7558 (а.с. 241 Том І). Відповідно листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» №56367 від 31.12.10р. вулиця вказаного домоволодіння на сьогоднішній день має назву «[ADDRESS]» (а.с. 203 Том І) [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданого 18.12.1951 року Кагановським ЗАГС м.Києва про що вчинено відповідних запис за №962 (а.с. 243 Том І). Відповідно до оригіналу, оглянутого договору купівлі-продажу, який міститься у матеріалах цивільної справи №2-5336/10, рішення по якій судом першої інстанції винесено 22.07.10 р. судом встановлено наступне. 17 березня 1965 року нотаріусом другої Київської державної нотаріальної контори Тіманькіною М.В. було посвідчено договір-купівлі продажу укладений між [PERSON], що мешкає в [ADDRESS] та [PERSON] (а.с. 9, 10 справи №2-5336/10 ). З вказаного договору виплаває, що домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], та складається з одного одноповерхового з пластин в закидку будинку, критого толлю на одну кімнату і одну кухню, коридору, сараю та споруд розташованих на дільниці садибної землі в межах сторонам відомим. Так, згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] інвентаризаційна справа №121396 виготовленого на 13.08.10р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» вказане домоволодіння складається з будинку під літерою «А» загальною площею 49,0 кв.м., з них житлова кімната площею 32,2 кв.м., сіни площею 9,5 кв.м., сіни площею 7,3 кв.м. та сарай під літерою «Б» (а.с. 199-203 Том І). Таким чином, опис об'єкту нерухомого майна вказаний у договорі купівлі - продажу від 17.03.65 року не відповідає об'єкту описаному у технічному паспорті виготовленому КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» на 13.08.10р., одночасно суд враховує, що вказаний технічний паспорт не містить відміток про самовільне будівництво чи реконструкцію. При цьому, матеріали справи містять також технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] інвентаризаційна справа №121396, який виготовлений на 17.08.12р. КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» з якого вбачається, що вказане домоволодіння складається з будинку під літерою «А» загальною площею 31,8 кв.м., з них житлова кімната площею 31,8 кв.м. та сарай під літерою «Б» (а.с. 51-54 Том І). Таким чином, опис об'єкту нерухомого майна вказаний у договорі купівлі - продажу від 17.03.65 року також не відповідає об'єкту описаному у технічному паспорті виготовленому КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» на 17.08.12р., одночасно суд також враховує, що вказаний технічний паспорт не містить відміток про самовільне будівництво чи реконструкцію. Отже, за даними останньої технічної інвентаризації, наявної у матеріалах справи, проведеної на 17.08.12р., до складу спірного домоволодіння входить будинок під літерою «А» загальною площею 31,8 кв.м., з них житлова кімната площею 31,8 кв.м. та сарай під літерою «Б» площею 8 кв.м., що не відповідає заявленим позивачами вимогам, а тому враховуючи положення ч.1 ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог та відповідно розглянути питання про визнання права власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку 49 кв.м., хліву 8 кв.м. Окремо суд звертає увагу, що матеріли технічної інвентаризації не містять жодних даних про таку складову домоволодіння як «хлів». До того ж, враховуючи дані технічної інвентаризації як на 13.08.10р. так і на 17.08.12р. суд не приймає за належний доказ прав на спірне домоволодіння у позивача за зустрічною позовною заявою договір купівлі-продажу від 17.03.65 року, який серед іншого не зареєстрований у Київському міському бюро технічної інвентаризації та містить інші дані про склад об'єктів нерухомого майна, які входять до придбаного домоволодіння, оскільки за даним Договору від 17.03.65 року домоволодіння складається з однієї кімнати, кухні, коридору, сараю та споруд, а за даними технічної інвентаризації на 17.08.12р. - одна житлова кімната та сарай. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Так, Договір купівлі-продажу від 17.03.65 року не містить інформацію щодо предмета доказування в повному обсязі за викладених вище обставин. Крім цього, суд звертає увагу, що згідно з вказаним договором продавцю, [PERSON] відчужуване домоволодіння належить на підставі свідоцтва на право власності виданого Київським Міськжитлоуправлінням 29.11.1951р. за №399 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 20.08.64 під №7558. Серед іншого у вказаному договорі зазначено, що останній власноручно підписали у присутності нотаріуса 17.03.65р. [PERSON] Також, згідно з текстом вказаного договору нотаріусом перевірено тотожність, правоздатність і дієздатність сторін, в тому числі [PERSON] Суд звертає увагу, що свідоцтво про право власності на будівлю на ім'я [PERSON] зареєстровано Київською міською конторою технічного обліку під №7558 29.11.51р., а згідно з даним договором свідоцтво про право власності на будівлю, яке підтверджує право власності [PERSON] зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації під №7558, але 20.08.64р. За таких обставин, суд критично відноситься до вказаних доказів та звертає увагу на такі суперечності в документах як: невідповідність імені власника домоволодіння вказаного у свідоцтві про право власності на будівлю від листопада 1951 року №399 [PERSON] та імені зазначеному у Договорі від 17.03.65р. [PERSON]; невідповідністю назви та дати органу реєстрації Свідоцтва про право власності на спірну будівлю в копії самого Свідоцтва та даних наведених у Договорі купівлі продажу від 17.03.65р. - Київська міська контора технічного обліку дата реєстрації 29.11.51р. та Київське міське бюро технічної інвентаризації дата реєстрації 20.08.64р. Таким чином, власником спірного домоволодіння є [PERSON]. Оскільки договір купівлі-продажу від 17.03.65 року станом на час розгляду справи не зареєстрований у встановленому порядку, та враховуючи наявність у матеріалах справи свідоцтва про смерть [PERSON], суд звертає увагу на положення наступних норм законодавства, яке діяло на дату підписання договору купівлі-продажу від 17.03.65 року. Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК України та рекомендацій, викладених у положенні п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.14р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому, суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК). Так, спірні правовідносини регулюються наступними нормами, які діяли на час укладення договору купівлі-продажу 17.03.65р. та нормами чинного Цивільного кодексу України в частині правового обґрунтування первісного позову, а саме набуття права власності за набувальною давністю та визнання права власності на нерухоме майно право власності, якого оспорюється. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001 року п.8 прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Суд вважає за необхідне також звернути увагу на рекомендації викладені у п.9 вищевказаної Постанови №5, де серед іншого зазначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Так, позивач не міг не знати, що спірне майно не належить [PERSON], яка склала 02.09.1980 року заповіт на ім'я позивача, оскільки з часу її смерті [INFO] року не вчинив жодних дій по прийняттю спадщини та отримання документів про право власності на спірне домоволодіння. Як випливає з правового обґрунтування первісного позову позивач за первісним позовом зазначає, що добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майно як до 01.01.2001 року так і після вказаної дати. Суд не приймає за належні докази копії страхових свідоцтв а.с.18-20 Том І, оскільки, останні стосуються періоду до 01.01.2001 року та не мають значення для правильного вирішення спору. Також, суд не приймає за належні докази копії платіжних документів з яких вбачається оплата за електроенергію, які містяться на а.с.21-31 Том І, так як останні або не мають дати або стосуються періоду до 01.01.2001 року, що також не є доказом понесенням витрат по утриманню спірного майна у встановлений законом період. З пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач за первісним позовом з'являвся на подвір'ї спірного домоволодіння, разом з тим, відсутність інших належних та допустимих доказів не дає право суду вважати достовірно встановленим факт наявності всіх умов, визначених ст. 344 ЦК України. За викладених обставин, суд вважає, що позивачем [PERSON] не надано достатніх, достовірних, допустимих та належних доказів набуття права власності у порядку передбаченому ст. 344 ЦК України, а відповідно суд не вправі захистити цивільні права та інтереси позивача за первісним позовом, у спосіб визнання за ним права власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю. Крім цього, суд, враховуючи вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, не вправі вийти за межі як первісних позовних вимог, так і зустрічних та визнати право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку площею 49 кв.м. та хліву 8 кв.м., оскільки такий об'єкт не відповідає даним поточної, останньої відомої технічної інвентаризації, наявної у матеріалах справи а.с.50-54 Том І. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 477,88 кв.м., суд зазначає наступне. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України, зокрема статтею 119. Так, відповідно до ч.1 ст. 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.2 вказаної статті передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Щодо позовних вимог [PERSON] та їх обґрунтування, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення законодавства, яке діяло на час підписання договору купівлі - продажу 17.03.65р. та на час розгляду справи, оскільки, заявляються вимоги про захист права власності на спірне домоволодіння, на підставі договору, не зареєстрованого у встановленому ані на час його підписання, ані на час розгляду справи. Відповідно до положень ст.9 ЦК УРСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Згідно з положеннями ст.41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ст.128 ЦК УРСР право власності у набувача майна виникає з моменту передачі речі. Враховуючи наведені положення чинного на той час законодавства, факт смерті [PERSON] як власника спірного домоволодіння унеможливлював підписання та відповідно перехід права власності на спірне домоволодіння до іншої особи. Одночасно, суд звертає увагу на наступні рекомендації викладені у п. 5 вказаної Постанови №5, а саме право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому, слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. За таких обставин, [PERSON] не набула права власності на майно визначене договором купівлі - продажу, не надала доказів перешкод у проведенні такої державної реєстрації та відповідно потреби у судовому захисті, у зв'язку з чим остання не може вимагати судового захисту прав, визначених ст. 16 ЦК України. Крім цього, суд наголошує, що у відповідності до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України, не вправі вийти за межі позовних вимог та визнати право власності на домоволодіння, яке складається з житлового будинку площею 49 кв.м. та хліву 8 кв.м., оскільки такий об'єкт не відповідає даним поточної, останньої відомої технічної інвентаризації наявної у матеріалах справи а.с.50-54 Том І, оскільки спірне домоволодіння складається з житлового будинку під літ.А загальною площею 31,8 кв.м. та сарай під літ.Б площею 8 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Таким чином, позивачі реалізували право на звернення до суду з відповідними вимогами, вважаючи наявність підстав для їх задоволення в повному обсязі. Однак, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, судом не встановлено наявності достатніх, допустимих та належних доказів для задоволення позовних [PERSON] до Київської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю, також, [PERSON] до [PERSON], третя особа: Київська міська рада, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на домоволодіння. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed