Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ФІДОБАНК» про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного договору та договору застави транспортного засобу, мотивуючи тим, що 07 квітня 2008 року між ним та АБ «Факторіал Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено кредитний договір № 28-В/08, згідно умов якого Позивачу надані кредитні кошти у розмірі 102 000 доларів США строком погашення до 06 квітня 2015 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами. 07.04.2008 року між тими самими сторонами укладено договір застави № 34, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] Позивач стверджував, що вказаний кредитний договір ним було підписано під впливом обману з боку відповідача, а окрім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом - не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. В супереч вимогам п.3.8. «Правил», перед укладанням Договору Відповідач не повідомив позивача про валютні ризики та із методикою, яка використовується Банком для визначення валютного курсу та ін. 10.04.2013 року позивач був змушений звернутися з листом-замовленням до Незалежного аудитора, яким проведено аудиторський висновок та розраховано реальну процентну ставку. Відповідно до висновку аудитора від 10.04.2013 року розрахунок показав, що реальна процентна ставка за даними, що містяться у Додатку №1 до кредитного Договору та Договору складає 15,922%, крім того у цьому Додатку №1 відсутня інформація про абсолютне значення подорожчання кредиту та реальна процентна ставка в порушення Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, у той час як у п 2.3.1 договору зазначено процент у розмірі 12,5 річних. Відповідно Позивач під час укладення Договору не міг знати ні реальну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту. Таким чином, недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, тому є підстави визнати недійсним і договір застави, посвідчений нотаріусом. Просив суд постановити рішення, яким Визнати недійсним з моменту укладання кредитний договір від 07.04.2008 року №28-В/08, укладений між [PERSON] та АБ «Факторіал Банк», договір застави від 07.04.2008 року №34, укладений між [PERSON] та АБ «Факторіал Банк», що посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1435. Позивач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі. З заявою про відкладення розгляду справи позивач не звертався. При таких обставинах, суд вважає можливим розглянути справу під час відсутності позивача. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON], яка діяла на підставі перевірених судом повноваженнях (договору), надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просила суд задовольнити позов. В судовому засіданні представник відповідача - Манжур Т.В., яка діяла на підставі перевірених судом повноваженнях (довіреності), заперечувала проти задоволення позову, мотивуючи тим, що дійсно 07 квітня 2008 року між позивачем та АБ «Факторіал Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено кредитний договір № 28-В/08, згідно умов якого Позивачу надані кредитні кошти у розмірі 102 000 доларів США строком погашення до 06 квітня 2015 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами. 07.04.2008 року між тими самими сторонами укладено договір застави № 34, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] Однак, вважала, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину, тобто саме в момент укладення кредитного договору. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману не доведено позивачем. Посилання позивача на той факт, що сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до п 1.5. спірного договору, позичальник підтверджує, що до момента підписання договору кредита на придбання автотранспорту був ознайомлений з умовами кредитування в АБ «Факторіал-Банк» та йому зрозумілі умови цього договору, що зазначені в інформації про умови надання кредиту фізичній особі. Крім того, позивачем поданий позов, яким він просить визнати кредитний договір на придбання автотранспорту недійсним без застосування наслідків недійсності цього правочину, таким чином, вимоги Позивача є незаконними та необґрунтованими. Крім цього, вважала, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки він звернувся до суду через 5 років після укладання оспорюваного договору, не навівши поважних причин пропуску строків позовної давності. Посилання позивача на той факт, що про порушення свого права йому стало відомо лише після проведення розрахунку незалежним аудитором, не узгоджується з правовим підставами дійсної позовної вимоги. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухав пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Разом з тим, відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому досліджених наявних у справі доказів і жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Під час розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заявлення клопотань. Однак, сторони, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі. Так, правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані певними умовами кредитного договору № 28-В/08 від 07.04.2008 р. та договору застави № 34 від 07.04.2008 р., пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.55, 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та розділу 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, ст.ст. 6, 11, 203, 215, 216, 229, 230, 253, 257, 267 549, 611, 627 Цивільного Кодексу України. Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисно введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Згідно п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.55, 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та розділу 2 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); є) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до ч.1-3 ст. 6 Цивільного Кодексу України /Далі -ЦК України/, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Стаття 203 ЦК України, передбачає, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1.Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6.Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 статті 230 ЦК України, якщо одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 статті 229 ЦК України), такий правочин визнається недійсним. За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 07 квітня 2008 року між позивачем та АБ «Факторіал Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено кредитний договір № 28-В/08, згідно умов якого Позивачу надані кредитні кошти у розмірі 102 000 доларів США строком погашення до 06 квітня 2015 року зі сплатою 12,5% річних за користування кредитними коштами. /а.с.6-9/ 07.04.2008 року між позивачем та АБ «Факторіал Банк» укладено договір застави № 34, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON]О./а.с.10-11/ Позивач погодився на умови кредитування та дійсно їх виконував, що зазначено особисто ним у позовній заяві. Наведені вище обставини були визнані, тому, в порядку ст.61 ЦПК додатковому доказуванню не підлягають, суд, вважає їх достовірними та приймає до уваги. Разом з тим, представник відповідача правомірно оспорювала в суді законність підстави звернення Позивача до суду. Так, відмовляючи у задоволенні даного позову, суд відмічає наступне. Визнання кредитного договору недійсним своїм наслідком має двосторонню реституцію, передбачену ст. 216 ЦК України, тобто, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Однак, в порушення діючого законодавства України, а саме ст. 216 ЦК України, позивач у поданому ним позові просить суд визнати кредитний договір недійсним без застосування наслідків недійсності цього правочину, тобто, без повернення одержаного до первісного стану, яке мало місце до вчинення недійсного правочину. Таким чином, не вимагаючи застосування наслідків недійсності правочину, позивачем порушені норми вимог ЦК України. Звертаючись до суду з даним позовом позивач мотивував тим, що кредитний договір було ним підписано під впливом оману з боку відповідача, однак за змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину, тобто саме в момент укладення кредитного договору. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману позивачем в судовому засіданні не було доведено. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Крім того, посилання позивача на той факт, що сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до п 1.5. спірного договору, позичальник підтверджує, що до момента підписання договору кредита на придбання автотранспорту був ознайомлений з умовами кредитування в АБ «Факторіал-Банк» та йому зрозумілі умови цього договору, що зазначені в інформації про умови надання кредиту фізичній особі. Окрім цього, до укладення спірного договору, на виконання постанови НБУ від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», позивачу під особистий підпис була надана Інформація про умови надання кредиту. /а.с./ З врахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що на час укладання договору кредиту на придбання автотранспорту №28-в/08 сторони були проінформовані щодо усіх істотних умов, в тому числі стосовно розміру процентної ставки та досягли згоди, що засвідчується їхніми особистими підписами. Разом із цим, позивач не навів належних доказів існування самого факту обману відповідачем позивача, щодо реальної процентної ставки в момент укладення кредитного договору. Позивачем не доведено умисел відповідача на введення в оману позивача. Так, відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Всупереч зазначеної норми статті, надані суду докази позивача, щодо розміру процентної ставки суд до уваги не приймає, оскільки наданий розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки не завірений печаткою підприємства. Враховуючи зазначене, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Більш того, відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Так, в судовому засіданні не було встановлено, порушень під час укладання оспорюваного кредитного договору з боку відповідача. Отже, оспорюваний Позивачем правочин ґрунтується саме на законі. Таким чином, вимоги Позивача про визнання кредитного договору недійсним є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, проаналізувавши всі встановлені судом обставини і надані суду докази у їх сукупності, суд дістається висновку, що позивач не довів в суді законність заявлених ним вимог, а тому суд відмовляє у задоволені вимог позивача. Разом із цим, встановивши підстави для відмови у задоволенні позову саме з вище вказаних підстав, суд не погоджується з представником відповідача, щодо застосування до виниклих відносин строків позовної давності, з огляду на таке. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до положень ст.ст.257, 267 ЦК України 2004 р. загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як встановлено в судовому засіданні, спірні правовідносини виникли між сторонами 10 квітня 2013 року, коли позивачу стало відомо ніби-то про порушення його права, тобто після проведення розрахунку аудитором. Таким чином, перебіг позовної давності, почався з липня 11.04.2013 р., тобто з наступного дня після відповідної календарної дати, з якою пов'язано її початок, а позивачем позовом подано до суду 21.05.2013 р., тобто трирічний строк позовної давнини ще не був пропущений. В цьому випадку, доводи представника відповідача про те, що перебіг позовної давності почався, не можуть бути прийнятими судом до уваги та таких правових обставин в судовому засіданні встановлено не було, а, тому не приймаються судом до уваги. Інших обставин, які б мали суттєве значення у справі судом встановлено не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed