Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним з 16.08.2017р. договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території між ТОВ «Місто для людей Київ» та [PERSON] та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» мешканцям житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , в якому позивач придбав квартиру без колегіального рішення на зборах мешканців, без жодного вибору, без можливості вільного волевиявлення, що є обов`язковою умовою будь-якого договору було нав`язано свою компанію відповідача, та вказано укласти з нею договір, лише після чого видали ключі від квартири, за яку [PERSON] сплатив повну її вартість. А тому лише з метою отримання ключів від власної квартири, за яку сплатив повну її вартість ще в лютому 2016 року, щоб не зрізати петлі, не пошкодити вхідні двері до квартири квартири, не ламати замок, ним 16.08.2017 року були надані відповідачем копії документів, а відповідач, в особі жінки, видав підписаний зі свого боку договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території. Вказаний договір позивач не підписував та волевиявлення на його укладення не мав. Жодного вибору обслуговуючої будинок компанії мешканцям надано не було, хоча відповідно до ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Натомість, протиправно, фактично, шляхом тиску та маніпуляції, під умовою невидачі ключі від власної квартири, за яку він сплатив власні гроші, повну вартість, його було примушено надати документи та ВЗЯТИ екземпляр спірного договору. Вказане суперечить ч. З СТ. 203 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ТОВ «Місто для людей Київ», не має ліцензій на надання таких послуг, які зазначив в п. 1.2. Розділу 1 спірного договору «Предмет договору», а саме не має ліцензій на здійснення водопостачання та водовідведення, централізованого опалення та електропостачання, тобто відповідачем умисно було введено позивача в оману щодо предмета спірного договору, а сам спірний договір не спрямований на реальне настання правових наслідків. Просить позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.08.2020р. матеріали позовної заяви [PERSON] до ТОВ «Місто для людей Київ» про визнанн договору недійсним - передано на розгялд Святошинського районного суду м. Києва /а.с.16-17/. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.11.2020 р. провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.05.2021р. ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив відомовити у позові. Надав до суду відзив в якому зазначив, що позивач стверджує, що договір про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території № О-1-193 від 16.08.2017 р. підписано відповідачем з порушенням ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України, тобто, особою, яка немала необхідного обсягу дієздатності. Дані твердження не відповідають дійсності, оскільки даний договір зі сторони ТОВ «Містом для людей Київ» підписаний [PERSON] , який на той час був директором вказаного товариства та мав повноваження на підписання договорів зі споживачами. Посилання [PERSON] , що договір підписано якоюсь жінкою, не відповідає дійсності та не підтверджується жодними доказами. [PERSON] була надана згода на укладення договору з ТОВ «Місто для людей Київ», що підтверджується його підписом на договорі про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території № О-1-193 від 16.08.2017р. Позивачем, право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано 18.05.2018 року, однак, 08.02. 2016 року між [PERSON] та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № I4359/PH-K, на підставі якого у позивача виникли майнові права на квартиру [ADDRESS] . Твердження позивача, що ТОВ «Місто для людей Київ» не може здійснювати господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення, діяльність з виробництва теплової енергії, транспортування її магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, та діяльності у сфері електроенергетики та використання ядерної енергії, не може бути враховано судом, адже відповідач таку діяльність не здійснює. Просить відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] . 08.02.2016р. між позивачем та ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» було укладено договір про придбання майнових прав на вказану квартиру. Як зазначає, [PERSON] ним ще в лютому 2016р. була сплачена повна вартість за квартиру [ADDRESS] . 16.08.2017р. між [PERSON] та ТОВ «Місто для людей Київ» було укладено договір № О-1-193 про управління будинком, відшкодування витрат на комунальні послуги та послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території/а.с.8-10/. Позивач стверджує, що від імені відповідача директора [PERSON] , вказаний спірний договір в його присутності було підписано іншою особою. В той же час, відповідно до наказу № 3/К від 22.05.2017р. [PERSON] призначено керівником ТОВ «Місто для людей Київ» та він приступив до виконання обов`язків з 22.05.2017р./а.с.46, 47/. Доказів на підтвердження того, що спірний договір було підписано іншою особою суду не надано. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Звертаючись до суду [PERSON] посилається на те, що його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі при укладенні з ТОВ «Місто для людей Київ» договору про участь в утриманні будинку, оскільки зазначена компанія була нав`язана забудовником і договір, укладений під погрозою відмови у видачі документів для оформлення права власності. Разом з тим позивач не звернувся до правоохоронних органів за захистом його порушених прав, а лише через три роки подав цивільний позов. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження застосування стосовно нього погроз при укладенні оспорюваного правочину. Представником відповідача в судовому засіданні було надано суду оригінал договору № О-1-193 підписаний позивачем для огляду. Враховуючи викладене, вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору № О-1-193 від 16.08.2017р. є необґрунтованими, не підтвердженими допустимими та належними доказами, а тому суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для його задоволення позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати не стягуються. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed