Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позов обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.1998 року вона є власником квартири [ADDRESS]. З 30.08.2012 року з її згоди в квартирі на правах члена сім'ї зареєстрований її онук - [PERSON]. Відповідач в квартирі не проживає з дня реєстрації, право користування набув без наміру здійснювати фактичне користування квартирою. Реєстрація місця проживання відповідача була обумовлена необхідністю отримання паспорту. Невдовзі після реєстрації в квартирі відповідач виїхав проживати за кордон і з того часу вона його не бачила. Реєстрація за вищевказаною адресою відповідача створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні нею, а також створює труднощі в оформленні субсидії на сплату комунальних послуг. Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, відповідач вважається таким, що про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши заочне рішення відповідно до вимог ст. ст. 224 - 226 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.12.1998 року, зареєстрованим в БТІ 02.12.1998 за реєстровим номером 9509/68 (а.с.5), архівною довідкою КП «ОМБТІ» № 700 від 06.07.2017 року (а.с.8). Відповідно до довідки, виданої головою ОСББ «Щаслива оселя» №387 від 07.07.2017 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] (власник) та [PERSON], [INFO] (онук), однак відповідно до акта ОСББ «Щаслива оселя» від 07.07.2017 року, складеного комісією в складі [PERSON] та [PERSON] за участю голови ОСББ «Щаслива оселя» [PERSON], в квартирі [ADDRESS] [PERSON], [INFO] (онук власника), але з моменту реєстрації, тобто з 30.08.2012р. в квартирі не проживає. На момент перевірки [PERSON] відсутній та особистих речей в квартирі немає. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не є власником зазначеної квартири, а також не є членом сім'ї позивача - власника квартири. Крім того, відповідач зареєстрований в [ADDRESS], але з 2012 року не проживає за адресою реєстрації. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий правовий висновок міститься у постанові ВСУ від 16.11.2016 року по справі №6-709цс16, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судом при застосуванні таких норм. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Судом не встановлена можливість збереження жилого приміщення за відповідачем, Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем доведена та встановлена судом наявність перешкод у користуванні своєю власністю, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved