Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради про поновлення на посаді головного спеціаліста, бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12.03.2021 року її звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору, проте її звільнення незаконне, оскільки з 11.03.2021 року по 02.04.2021 рік вона перебувала на лікарняному. 27.07.2021 року надійшов відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач прийнято на роботу з 16.02.2021 року на період відпустки [PERSON] по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Позивача звільнено 12.03.2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору через закінченням відпустки [PERSON] та 15.03.2021 року остання приступила до виконання своїх посадових обов`язків. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, відповідач заперечував у задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. 15.02.2021 року [PERSON] звернулась до відповідача із заявою про призначення її з 16.02.021 року на посаду головного спеціаліста, бухгалтеру відділу бухгалтерського обліку та звітності Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради на період відпустки [PERSON] для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня фактичного виходу її з відпустки. Розпорядженням №197/2к від 15.02.2021 року [PERSON] призначено з 16.02.2021 року на посаду головного спеціаліста, бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради на період відпустки [PERSON] для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до дня фактичного її виходу з відпустки. Наказом №4к від 15.01.2021 року [PERSON] надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15.01.2021 року по 13.03.2021 рік включно. Наказом №14к від 15.03.2021 року [PERSON] приступила до виконання своїх обов`язків головного спеціаліста, бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради з 15.03.2021 року після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Розпорядженням №318/2к від 11.03.2021 року [PERSON] звільнено з займаної посади 12.03.2021 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Як вбачається з копії листа непрацездатності №863538 [PERSON] з 11.03.2021 року до 02.04.2021 року перебувала на лікарняному. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 ч.1 ст.23 КЗпП України визначено що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Тобто, укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим. За змістом частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Судом встановлено, що на день звільнення позивач перебувала на лікарняному, тобто відповідачем порушено вимоги ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки її звільнення відбулося в період тимчасової непрацездатності. Разом з тим, позивач звільнений у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до вимог законодавства, а саме у зв`язку із закінченням відпустки по догляду за дитиною [PERSON] та на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. Враховуючи викладене, наслідки порушення гарантії, визначеної в частині третій статті 40 КЗпП України, у цьому випадку необхідно усунути шляхом зміни дати звільнення позивача, а саме: визначити датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності - 03.04.2021 року. Зазначене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року по справі №205/4196/18. На підставі викладеного,

Outcome: partial