Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, визнання договорів фінансового лізингу недійсними, обґрунтовуючи свій позов тим, що 20 травня 2016 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено 2 договора № 004024, №004023 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: трактор «Беларус 1221.2» та трактор «Беларус 82.1, а він зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 20 травня 2016 року позивач сплатив на рахунок № 26004601723800 ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» грошові кошти за договором 90000 ( девяносто тисяч ) грн. та 45000 ( сорок пять тисяч) грн., а також 900 грн. комісію банку, 2500 грн. збір до пенсійного фонду. Вважає, що договори № 004024, №004023 фінансового лізингу від 20.05.2016 року є недійсними,оскільки вони укладені з порушенням вимог закону. Позивач намагався вирішити питання з відповідачем у добровільному порядку, запропонувавши у добровільному порядку визнати укладені 20 травня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» договори №004023, № 004024 фінансового лізингу недійсними та повернути сплачені на їх рахунок 20 травня 2016 року грошові кошти в сумі 135000 грн. та понесені ним витрати по сплаті послуг банку в сумі 950 грн. та оплаті збору до пенсійного фонду в сумі 2500 грн. Але по даний час позитивно вказане питання не вирішено,ці обставини понудили позивача звернутися до суду з позовом. Позивач звернувся до суду з заявою в якій просив розглядати справу за його відсутність, на позові наполягає. Відповідач належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, про що свідчать розписки,про отримання судових повісток,однак до суду не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутність представника,з постановою заочного рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справі ,без фіксації судового засідання технічними засобами. Суд, вважає за можливе розглядати справу за відсутність сторін, з постановою рішення на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, без фіксації судового засідання технічними засобами. Суд, вважає встановленими наступні факти та відповідні до них правовідносини: 20 травня 2016 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено 2 договора № 004024, №004023 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобовязався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: трактор«Беларус 1221.2» та трактор «Беларус 82.1, а позивач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Позивач сплатив на рахунок № 26004601723800 ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» грошові кошти за договором 90000 ( девяносто тисяч ) грн. та 45000 ( сорок пять тисяч) грн., а також 900 грн. комісію банку, 2500 грн. збір до пенсійного фонду. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Такий вид господарської діяльності, як фінансовий лізинг підлягає ліцензуванню відповідно до Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Згідно п.11-1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Відповідно до цього Закону, зокрема до п.4 ч.1 ст.34, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Як мені стало відомо відповідач не має документів, які б підтвердили, встановлене законом ліцензування даного виду господарської діяльності (фінансового лізингу) ТОВ « Лізингова компанія «Ваш Авто». Частина 1 статті 227 Цивільного кодексу України вказує, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договорів лізингу, укладених між сторонами, адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, підлягає сплаті за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, та становить відсоток від вартості предмета Лізингу. Тобто адміністративний платіж це одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до ст. 10 Договорів лізингу, лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж) розмір такої комісії за організацію становить 90000 гривень та 45000 гривень, ці платіжі не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договорв лізингу. Вказаний пункт Договору порушує принцип добросовісності, оскільки, Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору, виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. З п.4.1 Договору вбачається, що Лізингодовець передає у користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: Адміністративного платежу, Авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмету лізингу (стаття 9 Договору), Комісії за передачу предмета лізингу. Як вбачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу «адміністративний платіж» виходить за межі переліку таких платежів, передбачених законом. У відповідності до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» розмір лізингових платежів є істотною умовою договору. Пункт 10.15 Договора передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Договорами передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно, для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов*язання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, у п. 10.14 передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми достроково погашення. Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. В п.п.10.15, 12.5, 12.6, 12.7 Договору лізингу передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем, умовами договору не передбачено. Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обов*язками сторін. Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Згідно з положеннями ч. 1, п. п. 2, 4, 7 ч. З, ч. 5 та ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Так, згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 названого Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Аналізуючи норми статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно п. 12.14 Договорів лізингу у випадку відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10 % від вартості предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Вказана стаття Договору суперечить положенням п. 4 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору є несправедливою умовою договору. В даному випадку адміністративні платежі є окремою оплачуваною послугою відповідача в розмірі 90000 гривень та 45000 гривень. Тому неповернення і цих коштів суперечить п.4 та п.5 ч.3 вищевказаного Закону. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, врахувавши в системному зв»язку норми чинного законодавства, які регулюють відносини в сфері фінансового лізингу, та обставини справи, зокрема те, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір без дотримання усіх передбачених чинним законодавством вимог, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування обставин, які виклав позивач. Тобто договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору недійсним у відповідності до ст. 215 ЦК України. Суд, приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених позовних вимог, які підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved