Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Завод Київкомбікорм» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що він працював на посаді майстра складу напідлового зберігання сировини № 2 у товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ» з 03.02.2020 р. по 15.01.2021 р. 15.01.2021 був звільнений з займаної посади за ст. 36 КЗпП України. Однак розрахунки з ним не провели. Відповідач не виплатив йому заробітної плати з 01.09.2020 по день звільнення - 15.01.2021. 17.08.2021 позивач направив відповідачу письмовий запит з вимогою надати копію довідки про його роботу і розмір заробітної плати, з зазначенням розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за період з 01.09.2020 по день звільнення - 15.01.2021. Однак станом на час винесення рішення позивач не отримав відповіді на свій запит. Вважає, що його права грубо порушені, і відповідач повинен йому виплатити заробітну плату в розмірі 53 565, 04 грн. за період з 01.09.2020 по 15.01.2021. В день звільнення розрахунок не було проведено, через що утворилась заборгованість із виплати заробітної плати 53 565, 04 грн. Представник відповідача в судове засідання відзив не надав, хоча про провадження у цій справі був належним чином повідомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. [PERSON] працювала на посаді майстра складу напідлового зберігання сировини № 2 у товаристві з обмеженою відповідальністю «ЗАВОД КИЇВКОМБІКОРМ», далі - Відповідач, з 01.05.2019 р. по 15.01.2021 р. включно. 15.01.2021 [PERSON] була звільнена з займаної посади за ст. 38 КЗпП України, що вбачається з копії трудової книжки. Відповідач не виплатив [PERSON] заробітну плату в період з 01.09.2020 по день звільнення - 15.01.2021, через що утворилась заборгованість із виплати заробітної плати 53 565, 04 (п&apos;ятдесят три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять грн. і чотири коп.) гривень. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України. Статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачено заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Суд, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши надані позивачем розрахунки, враховує наступне. Розмір заробітної плати позивача за липень 2020 р. становив 13 030, 80 грн., за серпень 2020 р. - 10 861, 52 грн. Тобто, середньомісячна заробітна плата за 2 останні календарні оплачувані місяці роботи становить: 11 946, 16 гривень. Відповідно загальний розмір заборгованості з заробітної плати за час затримки розрахунку становить: 53 565, 04 гривень. Судом встановлено, що відповідачем з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні. Враховуючи наведене та

Outcome: approved