Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Потіївської обєднаної територіальної громади Радомишльського району Житомирської області про визнання права на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті матері та батька позивача залишилось спадкове майно, інших спадкоємців немає, тому просив суд визнати за ним у порядку спадкування після смерті матері та батька право на спадщину. Позивач у попереднє судове засідання не зявився, надіслав заяву про розгляд справи без його участі, надав до суду уточнену позовну заяву, позовні вимоги просить зменшити. Представник відповідача у попереднє судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, просив розгляд справи проводити без участі його представника, позовні вимоги задовольнити повністю. У відповідності до ст. 197 ЦПК України в звязку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, суд ухвалює рішення в попередньому судовому засіданні, враховуючи вимоги ст. 174 ЦПК України. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам розяснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Судом встановлено, що 15 лютого 2002 року у віці 91 років померла рідна баба позивача і спадкодавиця [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про смерть 16 лютого 2002 року було зроблено відповідний запис за № «2», що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ТП № 185222, яке видане «12» лютого 2002 року Виконкомом Новобудської сільської ради Радомишльського району Житомирської області. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з : цілого права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Сільськогосподарського підприємства ім.. Чапаєва села [PERSON] Новобудської сільської ради Радомишльського району Житомирської області розміром 5,83 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЖТ № 0230517, виданого Радомишльською районною державною адміністрацією Житомирської області на підставі розпорядження № 102 голови Радомишльської РДА від 26 березня 1997 року, який зареєстровано 09 квітня 1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 138. Вартість права на земельну частку (пай) розміром 5,83 га становить 6'218,00 грн.Право власності у ДРП не зареєстровано. Оригінал правовстановлюючого документу втрачений. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України в редакції 2003 року (надалі «ЦК України»): Спадкуванням - є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР, прийнятому у 1963 році (надалі - ЦК УРСР), який був чинний на момент відкриття та прийняття спадщини, передбачено: Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. [PERSON] заповітів не залишила, тому спадкування має відбуватись за законом. Позивач є рідним онуком померлої спадкодавиці. У померлої спадкодавиці на час її смерті (10.11.1998) в живих відсутні інші спадкоємці за законом, окрім позивача, згідно ст.ст. 529, 535 ЦК УРСР та/або ст.ст. 1241, 1261 ЦК України, які мають право та одночасно претендують на зазначене спадкове майно. Окрім позивача, у померлої спадкодавиці відсутні інші спадкоємці, які мають право і одночасно претендують на зазначене спадкове майно. Відповідно до ч.1. п. 1 ст. 1280 ЦК України «Перерозподіл спадщини» спадкоємці мають право на перерозподіл спадщини між собою: «Якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними.» Відповідно до пункту 24 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» суди відкривають провадження по справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і а законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до пункту 2 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Відповідно до пункту 17 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином земельними ділянками на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на ці ділянки, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не у судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цих документів земельні ділянки належали йому на праві власності. При житті спадкодавця своє право на земельну ділянку у встановленому законом порядку оформила, а саме: правовстановлюючий документ державний акт втратила, тому належним чином в органі ДЗК, ні в Реєстраційній службі ДРРП це право власності не зареєструвала і при житті відповідні Витяги про реєстрацію права власності одержати не змогла. Неможливість позивача отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, за наявністю перешкод відсутності належних правовстановлюючих документів, є очевидним і не потребує додаткового предявлення позивачем суду Постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Звернення позивача до нотаріуса за такою постановою є формальною стороною спору і така постанова надається суду, коли особа звертається до суду за оформленням права власності без наявності перешкод, які є очевидними. Згідно вимог ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України (скорочено «ЦПК України») суд розглядає справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину позивач не може також по причині наявності зазначених перешкод, факти по яким можуть бути встановлені тільки судом, за умови відсутності інших спадкоємців, тому це питання не можливо вирішити у позасудовому порядку. Визнання судом права власності в порядку спадкування та перерозподіл спадщини між спадкоємцями (позивачами) за наявності перешкод для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом не суперечить закону, який передбачає порядок оформлення спадщини. При цьому, враховуючи положення ч. 1 ст. 3 ЦПК України про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, і просити суд ухвалити рішення у справі, у яких можуть бути порушені права спадкоємців на отримання спадкового майна, або оскаржені. Право змінювати правовідносин, захищати порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси належить тільки суду, до компетенції якого згідно із законом є оформлення спадщини, оскільки в такому випадку вимоги про розподіл спадщини і визнання права власності на спадкове майно підлягають розгляду тільки судом.

Outcome: approved