Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, між ним та відповідачем, зареєстрований Тверським відділом реєстрації актів цивільного стану Управління РАЦС Москви, актовий запис №1980. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 14 жовтня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу дітей не має. Спільне життя з відповідачкою не склалось через відсутність взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Фактичні шлюбні відносини припиненні з червня 2015 року. Між ними втрачені всі фізичні та духовні зв'язки. Спору про майно подружжя не має. Подальше подружнє життя суперечить його інтересам, у зв'язку з чим звертається до суду з цим позовом. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на примирення не згоден. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі. Суд, дослідивши всі наявні матеріали справи та докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого повторно 09 березня 2016 року Тверським відділом реєстрації актів цивільного стану Управління ЗАГС Москви, між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис №1980. Відповідно до позовної заяви від шлюбу сторони дітей не мають. З червня 2015 року спільно не проживають, не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільного господарства. Збереження сім'ї не можливе та суперечить їх інтересам. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. Згідно ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Судом встановлено, що сторони є громадянами України, що підтверджується їх паспортами (а.с. 4-9) Відповідно до ст.ст.21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у чинність ст.112 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої шлюб розривається, якщо подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. У чинність п.2 ч.3 ст.115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved