Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу посилаючись на те, що він 03.11.2001 року зареєстрував шлюб з відповідачкою і проживав з нею до 25 березня 2016 року. Від цього шлюбу у них є діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені з 25 березня 2016 року. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливі. Просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою. Позивачка в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розгляд цивільної справи за його позовом проводити у його відсутність. Строк на примирення просив не надавати. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, у якій просила розгляд цивільної справи проводити у її відсутність. Викладені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Строк на примирення просила не надавати. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 03.11.2001 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб у Тернівській сільській раді Новоархангельського районну Кіровоградської області за актовим записом № 3 /а. с. 3/. Від сумісного спільного проживання сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], що підтверджується світлокопіями свідоцтв про народження /а.с.4,7/. Згідно довідки про склад сім'ї позивач проживає окремо від відповідачки та їхніх спільних дітей /а.с.8/. Статтею 111 СК України на суд покладено обов'язок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач та відповідачка наполягають на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених статей суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі як жінки (відповідачки у справі) так і чоловіка (позивча у справі), після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. З відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесенні судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved