Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала у відповідача з 18 вересня 1985 року та 31 грудня 2013 року на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію. При цьому, позивач зазначає, що на день його звільнення відповідачем було нараховано позивачу до виплати заробітну плату, компенсацію відпустки та вихідну допомогу за період у розмірі 4 942 грн. 62 коп. Проте, з вищезазначеної суми реально позивачу було виплачено лише її частину у розмірі 2 700 грн. 00 коп. Крім того, не зважаючи на положення ст. 116 КЗпП України станом на 11 березня 2014 року відповідач так і не здійснив з позивачем відповідних розрахунків. На підставі наведеного позивач вважає дії відповідача протиправними, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену вихідну допомогу у розмірі 2 242 грн. 62 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Маковська Т.С. в судовому засіданні позов визнала та щодо задоволення позовних вимог про стягнення на користь позивача вихідної допомоги у сумі 2 242 грн. 62 коп. не заперечувала. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 18 вересня 1985 року працювала у Міському медично-виробничому підприємстві «Профілактична дезінфекція», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 5-6). При цьому, відповідно до заяви позивача від 19 грудня 2013 року про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію 31 грудня 2013 року [PERSON] було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП, про що свідчить копія наказу № 82-к від 19 грудня 2013 року (а.с. 4). Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вищенаведеного наказу № 82-к від 19 грудня 2013 року відповідач, окрім звільнення позивача, також розпорядився виплатити позивачу вихідну допомоги у розмірі 2 800 грн. 00 коп. та компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с. 4). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час з позивачем повністю не розрахувався, що також не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні. При цьому, згідно вимог ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного, та враховуючи те, що представником відповідача позов визнано, визнання ним позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь суми вихідної допомоги у розмірі 2 242 грн. 62 коп., розмір якої підтверджується розрахунковим листком за грудень 2013 року та випискою за поточним (картковим) рахунком позивача (а.с. 3, 7), є обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги підлягають задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116 КЗпП України та

Outcome: approved