Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнював, останній раз заявою від 07.06.2017р. та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким: Визнати спільним майном подружжя квартиру [ADDRESS], гараж № 4 в будинку № 48а по вул. Івасюка у м. Львів-Винники, автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469, грошові кошти в сумі 66\~097 гривень, 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 [PERSON] 46 центів, розміщені на банківських рахунках станом на 27.08.2015 року, відкриті на імя [PERSON]. Здійснити поділ спільного майна подружжя. Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/2 ідеальної частки гаражу № 4 в будинку № 48а по вул. Івасюка у м. Львів-Винники. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469. Визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти в сумі 33\~048,98 грн., 2145,30 доларів США що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 57\~493,36 грн., 926,73 [PERSON], що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 29\~162,51 грн., які були розміщені на банківських рахунках станом на 27.08.2015р., відкриті на імя [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 119\~704,85 грн. (сто девятнадцять тисяч сімсот чотири грн. вісімдесят пять коп.). Зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні квартирою № 5 в будинку № 48а по вул. Івасюка у м. Львів-Винники та передати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні автомобілем ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469 та передати [PERSON] ключі та брелок сигналізації від автомобіля ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 29.04.2007р. перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.08.2015р. За час подружнього життя, а саме у грудні 2008р. ними придбано квартиру [ADDRESS], вартість якої становила 282\~093 грн., а також гараж № 4, який знаходиться в цьому будинку. Право власності на будинок та гараж зареєстровано за відповідачем. Крім того, в травні 2010р. придбали автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який також зареєстрований за відповідачем. Вказане майно, і зокрема квартира придбавалась ними спільно і він в тому числі приймав фінансову участь. Оскільки її вартість становила 61\~000 доларів США, а їхні спільні заощадження становили близько 6-7 тисяч доларів США, ними було прийнято рішення про залучення кредитних коштів. З метою отримання кредитних коштів між ним та його матірю 17.05.2007р. було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] і набувши таку квартиру у власність, ним одночасно укладено кредитний договір з АКБ «ТАС-Комерцбанк», згідно якого ним отримано кредит в сумі 45\~000 доларів США, а також іпотечний договір, предметом якого була квартира [ADDRESS]. Отримані кредитні кошти конвертовані в національну валюту, що становила 227\~250 грн. та внесені на депозитний рахунок, відкритий в АКБ «ТАС-Комерцбанк», а в квартирі [ADDRESS] залишились проживати його батьки, які в ній зареєстровані з 07.02.1991р. по даний час. За рахунок спільних коштів повністю погасили кредит в листопаді 2011р, після чого квартиру [ADDRESS] повернули його батькам шляхом укладення договору дарування від 12.04.2012р. Станом на момент реєстрації шлюбу працював на протязі пяти років з 11.04.2002р. по 24.06.2005р. юрисконсультом Пустомитівського УЕГГ ВАТ «Львівгаз», з 29.06.2005р. юрисконсультом, з 01.02.2006р. начальником юридичного відділу Львівської філії АКБ «ТАС-Комерцбанк». 29.12.2011р. отримав свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю та надавав юридичні послуги. В період з 04.02.2013р. по 31.07.2013р. проходив спеціальну підготовку кандидата на посаду судді за денною формою навчання та отримував в розмірі 2/3 мінімального окладу судді, а з 03.06.2014р. працював на роботі до моменту призову на службу до Збройних Сил України. У звязку з цим, мав можливість та приймав фінансову участь у придбанні квартири [ADDRESS] та гаражу в цьому будинку, що відносить таке майно до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що відповідач заперечує проти статусу спільно набутого майна як спільної сумісної власності подружжя, згадані вище квартиру, гараж та автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який теж придбано за спільні кошти подружжя просить визнати спільною сумісною власністю подружжя в судовому порядку, провівши одночасно поділ такого майно. Крім того, оскільки станом на момент розірвання шлюбу на банківських рахунках відповідача знаходились грошові кошти, які теж є спільною сумісною власністю подружжя, просить в судовому порядку визнати їх такими та стягнути з відповідача 1/2 їх частини. Також, після розірвання шлюбу відповідач самовільно змінила дверний замок в квартирі, змінила автомобільну сигналізацію та в категоричній формі заперечує його право доступу до цього майна, у звязку з чим просить в судовому порядку усунути перешкоди в користуванні таким майном. Заперечуючи проти відзиву відповідача, в письмових уточненнях також зазначив, що не відповідають дійсності твердження останньої про те, що фактичні шлюбні відносини припинені з кінця 2012р., оскільки вони та дитина проживали разом, вели спільне господарство, разом відпочивали на території України та за кордоном до моменту розірвання шлюбу. Крім того зазначає, що наявність у відповідача відкритого в банківській установі депозитного або поточного рахунку до укладення шлюбу та в подальшому, зняття грошових коштів з даного рахунку не підтверджує, що в такому розмірі ці кошти знаходились до укладення шлюбу. По факту, вони були тимчасово розміщені з метою отримання відсотків до моменту фактичного розрахунку за квартиру. Жодних доказів на підтвердження факту наявності власних коштів, отриманих до моменту укладення шлюбу відповідач не навела. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач, а також її повноважний представник згідно договору про надання адвокатських послуг від 05.10.2016р. адвокат [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечили. До укладення шлюбу відповідач не вела спільного господарства з позивачем. З 21.02.2003р. до 19.08.2005р. відповідач працювала на посаді економіста ПАТ «Укрсоцбанк». А з 23.08.2005р. до 21.07.2007р. на посаді заступника начальника відділу факторингу АКБ «ТАС-Комерцбанк». Робота на вказаних посадах дозволила їй акумулювати значну суму власних заощаджень, а перед укладенням шлюбу її заробітна плата становила близько 3000 грн., що на той час еквівалентно 600 доларів США. Також, у період з липня 2004р. по січень 2007р. перебувала на заробітках, що дозволило їй заробити близько 4000 доларів США. Крім цього, її батько [PERSON] 26.09.2001р. продав житловий будинок загальною вартістю 10\~000 грн., що на той час еквівалентно 1858,84 доларів США. 06.07.2002р. батько продав незавершене будівництво загальною вартістю 16\~994 грн., що на той час еквівалентно 3189,27 доларів США. Вказані кошти, а також кошти в сумі 37\~980 грн., що станом на березень 2008р. еквівалентно 7520,79 доларів США, які батько отримав в якості одноразової допомоги по відшкодуванню шкоди були передані відповідачу для придбання нею власного житла. Враховуючи також наявність власних заощаджень, 10.05.2007р. між відповідачем та ТОВ «Гал-Дім» підписано договір доручення на участь у будівництві спірної квартири та гаража і на виконання умов цього договору зняла з відкритого 05.10.2006р. депозиту в АКБ «ТАС-Комерцбанк» загальну суму в розмірі 307\~789,94 грн., оплативши їх в кінцевому на рахунки «ТОВ «Гал-Дім». Сам договір на участь у будівництві оформлявся на її імя, оскільки позивач не брав фінансової участі в купівлі цієї квартири і на той час, не претендував на часту. Ремонтні роботи у придбаному житлі проведені за її особистий рахунок, підтвердженням чого вважає той факт, що особисто здійснює оплату житлово-комунальних послуг. Що стосується кредитних коштів, то такі використовувались для забезпечення житлом сестри позивача [PERSON] і зокрема, на оплату вартості участі у будівництві квартири ТОВ «ЖБК «Ваш Дім», а їм взамін, батьки позивача передали квартиру № 5 по вул. Тракт Глинянський у м. Львові вартістю близько 90\~000 доларів США. Після народження дитини позивач відмовлявся утримувати її та доньку, схиляючи її до відмови житла за адресою м. Львів, вул. Тракт Глинянський, 153/5. Шляхом шантажу, надала згоду на дарування позивачем цієї квартири на користь його матері, а позивач натомість, згідно домовленостей, відмовлявся від будь-яких претензій на спірну квартиру. Тому інформація про направлення кредитних коштів на придбання спірної квартири не відповідає дійсності. Вказує, що в період з серпня 2012р. позивач не працював та відповідно, не ніс витрат на утримання сімї. У звязку з цим, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, змушена була 24.09.2012р. вийти на роботу задля забезпечення потреб сімї і через це, фактичні шлюбні відносини припинились з кінця 2012р. Просять критично поставитись до твердження позивача щодо отримання ним доходів, оскільки під час розгляду справи про стягнення аліментів останній неодноразово вказував про розмір своїх доходів на рівні 700-800 грн., а в декларації за 2016р. зазначено суму доходів на рівні 33\~000 грн. Тому, оскільки квартира придбана за її особисті кошти, вона не може вважатись спільним майном подружжя. Що стосується автомобіля ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], то окрім нього в період шлюбу, а саме в травні 2012р. ними було придбано автомобіль Шкода 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], та відповідно до досягнутих домовленостей, останній залишався у власності позивача, а спірний автомобіль у власності відповідача. Вимога про поділ іншого автомобіля не предявлена, і цей автомобіль позивачем відчужено на користь його матері, хоча фактично, ним користується позивач. В задоволенні цієї вимоги також просять відмовити. Відносно вимоги про стягнення грошових коштів заперечують, оскільки поведінка позивача, який після предявлення позову збільшив ціну в дванадцять разів свідчить про те, що останній не орієнтується у розмірі акумульованих нею та її батьками коштів та незаконно намагається ними заволодіти. Крім того, кошти, які розміщені на цих рахунках передані відповідачу її батьками. Що стосується вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, її також заперечують, оскільки зміна замків у спірній квартирі відбулась вимушено після нанесення позивачем тілесних ушкоджень, що є предметом кримінального провадження і робить неможливим спільне проживання. Тому, в задоволенні позову просять відмовити в повному обсязі та крім цього, при винесенні рішення врахувати, що з позивача на користь відповідача за рішенням суду стягуються аліменти в розмірі 1000 грн. Такого розміру є недостатньо, оскільки неповнолітня [PERSON] хворіє атопічним дерматитом та потребує спеціального харчування. Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.04.2007р. між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.08.2015р. (а.с.5), яке не оскаржувалось та набрало законної сили. В період перебування сторін у шлюбі, 10.05.2007р. між відповідачем та ТОВ «Гал-Дім» укладено договір доручення № 14 на участь в будівництві квартири № 5 на вул. Івасюка 48а у м. Львів-Винники (а.с.64-68). Також, 10.05.2007р. між сторонами укладено доповнення до договору доручення № 14 від 10.05.2007р. на будівництво гаражу № 4 загальною площею 18,36 кв.м. за адресою м. Львів-Винник вул. Івасюка, 48а (а.с.69). Згідно умов договору, загальна вартість фінансування, зокрема квартири становить 53\~930 доларів США, що становить 272\~346 грн. при умові курсу гривні до долара США в день підписання договору 5,05. Загальна вартість гаражу 6977 доларів США, що еквівалентно 35\~234 грн. Оплата в сумі 305\~818 грн., згідно копії квитанції (а.с.71) проведена відповідачем 31.05.2007р. В подальшому, доплати на суми 9750 грн. та 2443 грн. проведені відповідачем 17.12.2008р. та 13.01.2009р. відповідно. Право власності відповідача на згадану квартиру та гараж, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.8-9) зареєстровано 30.04.2009р. Відповідне свідоцтво (а.с.6) видано 31.12.2008р. Крім того, згідно копії реєстраційного посвідчення (а.с.7), 07.05.2010р. відповідачем придбано автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (рами, кузова) Y6D21093480025469. Також, згідно відповіді ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (а.с.39), станом на дату розірвання шлюбу на рахунках відповідача розміщені грошові кошти в сумі 66\~097 гривень 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 [PERSON] 46 центів. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Під час розгляду цивільної справи 6-2641цс15 Верховний Суд України вказав, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи проти позову в частині квартири та вказуючи, що така придбана за особисті кошти відповідача остання посилається на копію заяви на видачу готівки від 31.05.2007р. (а.с.60), згідно з якою в день укладення договору на будівництво спірної квартири з депозитного рахунку, відкритого на імя відповідача 05.10.2006р. знято грошові кошти в сумі 306\~066,43 грн., які, як стверджує відповідач є її особистими коштами, набутими до шлюбу. Однак, до такого доказу суд ставиться критично та з огляду на нижченаведене, приходить до висновку, що він не відображає дійсних обставин справи. Так, згідно ч. 3 ст. 61 СК України в редакції, чинній на момент купівлі квартири, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. До матеріалів справи долучено копію іпотечного договору від 17.05.2007р. (а.с.101-104), за змістом якого, предметом іпотеки належною позивачу квартирою № 5 в будинку № 15 на вул. Тракт Глинянський у м. Львові забезпечувалось зобовязання за кредитним договором на суму 45\~000 доларів США, позичальником за яким також виступав позивач. Як кредитний, так і іпотечний договори укладено в період після реєстрації шлюбу та до укладення договору на участь в будівництві, а сама квартира, яка виступала предметом іпотеки набута позивачем у власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.05.2007р., тобто в день укладення кредитного та іпотечного договорів. Попереднім власником предмета іпотеки, чого сторони не оспорюють була матір позивача. Також, сторони не оспорюють, що кожен з них брав фінансову участь в погашенні кредиту. Допитаний з цього приводу в якості свідка [PERSON] батько позивача суду пояснив, що укладення договору купівлі-продажу між матірю позивача та позивачем відносно квартири № 5 в будинку № 153 на вул. Тракт Глинянський у м. Львові необхідне було для отримання останнім кредитних коштів, які в свою чергу, мали бути використані для купівлі квартири № 5 на вул. Івасюка, 48а у м. Львів-Винники та гаражу в цьому будинку, оскільки власних заощаджень у тодішнього подружжя було недостатньо. Після погашення кредиту в повному обсязі квартира № 5 в будинку № 153 на вул. Тракт Глинянський у м. Львові була повернута у власність матері позивача шляхом укладення договору дарування від 12.04.2012р. (а.с.106-107). Підстав ставитись критично до показів свідка [PERSON] суд не вбачає, оскільки такою підставою не може вважатись процесуальна участь цього свідка у інших справах, де представником виступає позивач. Навпаки, вказані покази в сукупності з матеріалами справи суд вбачає логічними і такими, що відображають дійсні обставини справи. Натомість, протилежного не може підтверджувати долучена відповідачем заява на видачу готівки (а.с.60), оскільки така лише підтверджує факт зняття грошових коштів і не вказує, коли, і головне які грошові кошти були попередньо розміщені на депозитному рахунку, хоча на цьому наголошував позивач в своїх уточненнях до позову (а.с.98) і незважаючи на неодноразові після цього відкладення судових засідань, відповідач так і не надала суду доказів про джерело коштів, розміщених на її депозитному рахунку. З іншої сторони, саме по собі зняття грошових коштів не може бути самодостатнім доказом тієї обставини, що використані вони були саме для придбання спірної квартири. Тому, покази допитаної в судовому засіданні свідка [PERSON], матері відповідача, яка пояснила, що більша половина коштів, розміщених на депозитному рахунку відповідача є коштами батька відповідача, судом, через відсутність будь-якого документального підтвердження, не приймаються як належний доказ. Також, суд критично ставиться до долучених відповідачем договорів (а.с.61, 62), згідно з якими батько відповідача відчужив нерухомість. Те саме стосується довідки від 21.10.2016р. (а.с.70), згідно якої батько відповідача отримав у березні 2008р. одноразову допомогу по відшкодуванню шкоди в сумі 37\~980 грн., оскільки жоден з цих документів не підтверджує факту передачі виручених грошових коштів відповідачу і тим більше, використання останньою таких коштів для придбання спірного житла, не говорячи вже про те, що за змістом п. 2 ч. 1 ст. ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини вважається дарунок, а договір дарування валютних цінностей, як за правилами ЦК УРСР (ст. 244), чинного на момент відчуження нерухомості батьком відповідача, так і за правилами ЦК України 2003р. (ст. 719 ч. 5), чинного на момент отримання відшкодування в березні 2008р., з огляду на суми, які вказує відповідач як дарунок, в даній справі повинен бути посвідчений нотаріально. В свою чергу, валютною цінністю, відповідно до ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є як валюта України, так і іноземна валюта. Недотримання під час укладення договору дарування встановленої законом форми позбавляє суд можливості встановити, чи дійсно дарувались грошові кошти, а головне, кому і коли вони дарувались якщо в період шлюбу, то відповідачу особисто чи подружжю загалом. Тому, в цій частині суд також критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка суду пояснила, що згадані вище кошти передані відповідачу для придбання власного житла, адже факт вчинення правочину, а у справі яка розглядається таким правочином згідно пояснень сторони відповідача є договір дарування валютних цінностей, відповідно до змісту ст. 46 ЦК УРСР, ст. 218 ЦК України не може підтверджуватись показами свідків. Більше того, з огляду на вартість спірного житла яка в еквіваленті до долару США на момент купівлі квартири згідно договору на участь в будівництві становить 53\~930 доларів США, заощадження, отримані внаслідок відчуження батьком відповідача нерухомості жодним чином не могли дозволити придбати квартиру повністю за власні кошти, при тому що відшкодування отримано батьком відповідача взагалі в березні 2008р., тобто по спливу майже одного року з моменту купівлі спірної квартири. Будь-яких інших належних доказів, які б вказували на придбання квартири за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять і такими не можуть вважатись долучені відповідачем роздруківки про суму її заробітної плати, оскільки згідно цих же роздруківок (а.с.173, 173зв.), за період з січня по квітень 2007р. сума заробітної плати до видачі становила від 1270,23 грн. до 1912,15 грн., а не 3000 грн., як це вказано в запереченнях. Даних про розмір заробітної плати за попередній період відповідачем не долучено. Так само, не долучено доказів про розмір грошових коштів, отриманих на заробітках за кордоном у період з липня 2004р. по січень 2007р., що з іншої сторони, не узгоджується з попередніми показами відповідача про достатній рівень заробітної плати за цей період внаслідок зайняття нею керівних посад в банку та вказує на правильність висновків суду про відсутність таких коштів на момент купівлі спірної квартири. Аналогічно, не долучено доказів існування домовленості в родині позивача за якою кредитні кошти в сумі 45\~000 доларів США передавались для забезпечення житлових потреб сестри позивача взамін на отримання подружжям у власність квартири батьків позивача, але навіть в такому випадку пояснення відповідача видаються суперечливими, адже вартість квартири № 5 в будинку № 153 на вул. Тракт Глинянський у м. Львові, згідно п. 4 іпотечного договору оцінена сторонами до суми 56\~823,93 доларів США, тоді як в письмових запереченнях вказано ринкову вартість в сумі 90\~000 доларів США, що, як і в попередньому випадку нічим не підтверджено. Що стосується документів про закупівлю будівельних матеріалів (а.с.151-161), такі не можуть бути самодостатнім доказом використання власних коштів для придбання спірної квартири, та крім цього, по-перше, вони жодним чином не підтверджують придбання таких будівельних матеріалів саме для облаштування спірної квартири, а по-друге, практично всі ці документи датовані 2009-2010 роками, коли, як стверджують сторони, вони проживали спільно, що ставить під сумнів твердження відповідача про використання власних, а не спільних коштів для проведення ремонту. Також, практично у всіх цих документах не вказано відповідача як одержувача будівельних матеріалів, а в одному з них (а.с.161зв.) одержувачем зазначено [PERSON] Тому, і в цій частині суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON], яка вказала, що вона з чоловіком допомагали відповідачу фінансово здійснення ремонту. Комплексна оцінка обставин справи, те, що позивач придбав квартиру у своє матері і цього ж дня передав її в іпотеку для забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором на суму 45\~000 доларів США, укладення таких договорів не лише практично одразу після реєстрації шлюбу, а через тиждень після того, як відповідач уклала договір на будівництво житла, за яким зобовязана була сплатити суму коштів, еквівалентну 53\~930 доларам США та відсутність належних доказів про наявність у відповідача особистих коштів в розмірі, достатньому для розрахунку, а також повернення предмета іпотеки попередньому власнику після погашення кредиту та скасування обтяження вказує на те, що для придбання спірної квартири використано саме кредитні кошти, а оскільки повернення таких коштів відбувалось спільно, чого сторони не оспорюють, в кінцевому спірна квартира вважається спільною сумісною власністю подружжя, і тому, відповідна вимога позивача про визнання її такою є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Заперечення відповідача про неотримання позивачем доходу правового значення не мають, оскільки згідно цих заперечень позивач перестав отримувати дохід з серпня 2012р., тоді як кредит повністю погашено, згідно пояснень позивача у листопаді 2011р., а згідно пояснень відповідача на початку 2012р. За змістом ст. 60 СК України, належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Оскільки, як у випадку з квартирою доказів про придбання автомобіля за особисті кошти відповідача матеріали справи не містять, автомобіль ВАЗ 21093, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] також слід вважати спільною сумісною власністю, і тому, також слід задовольнити відповідну позовну вимогу. При цьому, мотивація заперечень відповідача про наявність у позивача іншого автомобіля, придбаного за час шлюбу правого значення не має. Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Автомобіль, про який згадує відповідач не є предметом позовних вимог і тому, він не може бути предметом поділу, оскільки суд не вправі виходити за межі заявлених вимог. Крім цього, даний транспортний засіб не перебуває у власності сторін, тому не є предметом поділу майна подружжя. Те саме стосується грошових коштів в сумі 66\~097 гривень 97 коп., 4290 доларів США 61 цент та 1853 [PERSON] 46 центів, які були розміщені на рахунках відповідача станом на момент розірвання шлюбу і задовольняючи вимогу про визнання права власності і стягнення 1/2 частини цих коштів суд враховує наступне. Відповідно до ст. 177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Як вбачається з довідки про стан банківських рахунків відповідача на момент розірвання шлюбу (а.с.78), яка надана самим відповідачем, всі ці рахунки, на яких розміщені спірні кошти відкриті в період перебування сторін у шлюбі. Згідно довідки від 12.01.2017р., яка надана банком на підставі ухвали суду, вісім рахунків є депозитними, два карткових, один зарплатний. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ч. 2 ст. 61 СК України, редакція якої не змінювалась з моменту укладення шлюбу і до його розірвання, є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. В п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» розяснено, що вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє імя з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Як розяснив Пленум ВСУ в п. 28 Постанови № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. В такому випадку, необізнаність позивача про розмір грошових коштів, акумульованих на банківських рахунках відповідача, не може підтверджувати незаконність вимоги про визнання права власності та стягнення 1/2 їх частки, а навпаки лише підтверджує той факт, що ці кошти використані відповідачем без попередньої згоди на те позивача, що створює в останнього право на відповідну компенсацію. Знову ж таки, матеріали справи не містять належного підтвердження про те, що такі кошти по факту є власністю батьків відповідача та зняті останніми в період фінансової кризи і для надійності, внесені ними в банк на імя відповідача, про що пояснила свідок [PERSON] Довідка ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.79), вказує лише на те, що 08.10.2014р. було закрито два депозитних договори на суму 3000 доларів США кожен, які були відкриті на імя матері відповідача, тоді як депозитні договори відкриті на імя відповідача 03.04.2015р. з залишком коштів станом на 27.08.2015р. (дату розірвання шлюбу) в сумі 4 290,61 доларів США, 22.06.2015р. з залишком коштів станом на 27.08.2015р. в сумі 1000 євро та 11.06.2015р. з залишком коштів станом на 27.08.2015р. в сумі 50\~000 грн. Всі інші депозитні договори відкриті відповідачем до зняття коштів у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.78). Знову ж таки, всупереч вимогам ч. 5 ст. 719 ЦК України стороною відповідача не долучено нотаріально посвідченого договору про те, що кошти, попередньо зняті матірю відповідача були подаровані особисто відповідачу, тоді як в розумінні ст. 218 ЦК України такі обставини не можуть доводитись показами свідків. Тому, вимогу про визнання права власності на половину грошових коштів, розміщених на рахунках відповідача на момент розірвання шлюбу, а саме на грошові кошти в сумі 33\~048,98 грн., 2145,30 доларів США та 926,73 [PERSON], а також вимогу про стягнення їх з відповідача суд також визнає обґрунтованими та задовольняє їх в повному обсязі. З огляду на те, що грошові кошти частково виражені в іноземній валюті, до стягнення підлягає сума коштів в еквіваленті до національної валюти, що відповідає приписам ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України. 2145,30 доларів США згідно офіційного курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення еквівалентно 57\~493,36 грн., а 926,73 [PERSON] 29\~162,51 грн. Разом до стягнення підлягають грошові кошти в сумі 119\~704,85 грн. Що стосується поділу квартири, гаража та автомобіля, суд виходить з наступного. Поділ майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя врегульовано нормами ст. 69-72 СК України, а також приписами ст. 372 ЦК України. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічні положення закону закріплювались в ст. ст. 28, 29 Кодексу про шлюб та сімю України. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом ч. 1 ст. 71 СК України. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної\~сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2811цс15 сформулював правову позицію від 30.03.2016р., в якій розяснив, що у разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи, що квартира, гараж та автомобіль вважаються неподільною річчю, і жоден з колишнього подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, позов про поділ майна подружжя підлягає до задоволення у спосіб визнання за позивачем та відповідачем права власності по 1/2 ідеальної частки квартири, гаража та автомобіля, оскільки із проведенням поділу спільна сумісна власність трансформується у спільну часткову. При цьому, задовольняючи вимоги про поділ майна подружжя та стягнення з відповідача грошових коштів суд не вбачає підстав відступити від засад рівності часток подружжя. За загальним правилом, яке закріплено в ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як розяснив Пленум ВСУ в п. 30 згаданої вище Постанови, під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.05.2016р., з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі в розмірі 1000 грн., про що зазначено в письмових запереченнях відповідача (а.с.50). Також, до матеріалів справи відповідач долучила копії медичних документів дитини сторін [PERSON] (а.с.73-74), яка хворіє атопічним дерматитом та потребує спеціального харчування. Одночасно, долучено копії фіскальних чеків (а.с.77зв.) про придбання медикаментів на загальну суму 610,69 грн. Вказане, по-перше, не дає підстав для висновку, що внаслідок відступу від принципу рівності часток відбудеться захист інтересів відповідача, з яким проживає дитина, а по-друге, відповідач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами. В поєднанні з тим, що кредитні кошти, за які придбано квартиру повертались сторонами спільно, суд не вбачає підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя як за правилами ч. 2, так і за правилами ч. 3 ст. 70 СК України. В контексті цього, обґрунтованими, і такими що підлягають задоволенню суд також вважає вимоги про усунення перешкод в користуванні квартирою та автомобілем. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, відповідно до п. 3 ч. 1 цієї статті є припинення дії, яка порушує право. Захист права власності регулюється нормами Глави 29 Розділу І Книги Третьої ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування, відповідно до змісту ст. 317 ЦК України, це юридична можливість вчинення власником фактичних дій відносно речі. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-92цс15 від 27.05.2015р. сформулював правову позицію, згідно з якою розяснив, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 33 Постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розяснив, що відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, за змістом ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У справі яка розглядається спірні квартира та автомобіль, що сторонами не оспорюється, перебувають у фактичному володінні відповідача. Внаслідок заміни замків та автомобільної сигналізації доступ позивача до такого майна є обмежений, що додатково підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який зокрема пояснив, що не зміг з сином попасти до квартири. Оскільки така обставина не заперечується самим відповідачем, суд вбачає доведеними позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні спільним майном подружжя та ухвалює рішення про задоволень цих вимог. При цьому, суд критично оцінює мотиви заперечення сторони відповідача про неможливість спільного проживання з позивачем внаслідок протиправної поведінки останнього, відомості про що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань. По-перше, нанесення тілесних ушкоджень може бути встановлена лише вироком суду, який набрав законної сили, а по-друге, з цих підстав право особи на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, відповідно до ст. 365 ЦК України може бути припинене лише в судовому порядку. Тому, позов в цілому визнається обґрунтованим про що ухвалюється дане рішення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір належить стягнути з відповідача. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 15.08.2016р. (а.с.16) за предявлення вимоги про поділ майна подружжя судовий збір зменшено до розміру 1000 грн., сплата якого відстрочена до ухвалення кінцевого рішення у справі. Після уточнення позовних вимог, внаслідок предявлення трьох вимог немайнового характеру ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.03.2017р. (а.с.91-92) відстрочено позивачу сплату судового збору в розмірі 1920 грн., а також надано відстрочку для сплати судового збору за предявлення вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів з визначенням розміру такого судового збору з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого НБУ станом на дату ухвалення рішення. Всього, згідно офіційного курсу НБУ з відповідача на користь позивача стягнуто 119\~704,85 грн. спільних коштів подружжя, і тому, судовий збір в розмірі 4\~117 (1000 + 1920 + 1197) належить стягнути з відповідача на користь держави, що відповідає розясненням, наданим в п. 31 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Що стосується сплати позивачем судового збору в розмірі 1280 грн., про що долучено відповідну квитанцію (а.с.94), такий не підлягає до стягнення з відповідача, оскільки згідно заяви позивача (а.с.93), такий сплачено на виконання вимог ухвали суду від 16.03.2017р., якою не надавався строк для сплати судового збору, а надавалась відстрочка його сплати до ухвалення рішення. Як помилково сплачені такі кошти підлягають поверненню за заявою позивача в порядку, визначеному ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного та

Outcome: approved