Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач вимоги підтримав, пояснив, що 05.05.2014р. між ним та відповідачем [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], яка їй належить на праві приватної власності. До укладення вказаного договору ним було передано [PERSON] завдаток у розмірі 122836 грн. На неодноразові звернення про укладення основного договору відповідач просила зачекати, оскільки ще не знято арешт з вказаного нерухомого майна. На прохання повернути суму завдатку [PERSON] пояснила, що грошей не має. Однак, всупереч умов договору, а саме п. 10 попереднього договору, яким передбачено, якщо за невиконання договору винним є Продавець, то остання зобов'язується повернути Покупцю внесений завдаток та всі витрати, понесені ним по укладенню цього договору, але не пізніше 05.08.2014р., відповідач завдаток не повертає. Тому просить позов задоволити. У підтвердження вимог покликається на копію попереднього договору, копію витягу з Державного реєстру речових прав та інші долучені до справи докази, які просить вважати вичерпними в обґрунтування позову. Представник відповідача [PERSON], по належній довіреності від 10.01.2013р., у судовому засіданні позов визнала частково, мотивуючи тим, що відповідач не заперечує проти укладення основного договору купівлі-продажу, однак на даний момент на вказану квартиру виконавчою службою накладено арешт, у зв'язку із борговими зобов'язаннями, тому відчужити квартиру до повного погашення заборгованості і зняття арешту не можливо. Перевіривши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З долучених до справи документів вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить жиле приміщення в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6-8), зареєстровано обтяження на жиле приміщення по [ADDRESS], на підставі постанов Личаківського ВДВС Львівського МУЮ про арешт майна боржника від 23.05.2013р., 31.03.2014р., 10.02.2010р., 25.08.2011р., 23.05.2013р., 31.03.2014р. У судовому засіданні встановлено, що на спірне нерухоме майно накладено арешт Личаківським ВДВС Львівського МУЮ у зв'язку із порушенням кредитних зобов'язань відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третьої особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюється законом. Ст. 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Тому враховуючи, що у разі не повернення суми кредиту в повному обсязі, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави для задоволення вимог у повному обсязі. Таким чином, жодний документ, постанова або ж рішення суду не можуть порушувати прав інших сторін, враховуючи першочерговість права на погашення заборгованості. Виходячи із вищенаведеного підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed