Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки заробітної плати. В своєму позові він зазначив, що 14.10.2013 року він був прийнятий на роботу до ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» на посаду охоронника відділу охорони та режиму, а потім 01.02.2014 року був переведений на посаду начальника варти охорони та режиму. Внаслідок систематичного невиконання роботодавцем умов трудового договору, зумовленого невиплатою заробітної плати, 25.04.2016 року позивач звернувся на ім'я голови правління ПАТ «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» із заявою про звільнення його з роботи згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору з 28.04.2016 року. 28.04.2016 року позивача було звільнено з роботи згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, за нібито не конкретизацію фактів невиконання трудового договору по відношенню до нього. Позивач зазначає, що для звільнення з роботи з підстав передбачених ч. 1 ст. 38 КЗпП працівник повинен попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, за виключенням поважності причин, які передбачені вказаною статтею. І тому, з наведеного свідчить, що для звільнення у строк, зазначений працівником, тобто раніше двотижневого строку, останній повинен зазначити причину звільнення, про що в даному випадку не може йти і мова, оскільки звільнено його в строк зазначений позивачем, тобто 28.04.2016 року, за відсутності зазначених в заяві підстав визначених ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідні обставини щодо звільнення з точки зору позивача взагалі не ґрунтуються на нормах трудового законодавства, оскільки ч. 3 ст. 38 КЗпП України, чітко визначені підстави для звільнення, і саме по собі ігнорування роботодавцем звільнення за вказаною нормою закону наводить тільки на одне - ухилення від відповідальності, і в даному випадку матеріальної, оскільки відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Крім того, в день звільнення - 28.04.2016 року, позивачу не була виплачена заробітна плата, з урахуванням сум вихідної допомоги в розмірі визначеному ст. 44 КЗпП України за порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору. До того ж, в зв'язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати, в даному випадку при звільнені, законодавством передбачено виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому позивач, з урахуванням уточнень просить скасувати незаконний наказ та змінити формування причини звільнення, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі та середній заробіток за час затримки заробітної плати. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду від 04.08.2016 була прийнята відмова позивача [PERSON] від заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 11 871,69 грн. та про стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. та провадження в цій частині вимог позовної заяви - закрито. Сторони в судове засідання не з'явились. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Вимоги, викладені в позовній заяві, представник позивача просить задовольнити в повному обсязі. Крім того, просить провести розрахунок щодо стягнення середнього заробітку станом на день винесення рішення та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.. Від представника відповідача Зайцева О.М. до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності на підставі наданих по справі матеріалів. В його письмовому відзиві на позовну заяву він зазначає, що позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі. Крім того вказує, що позивач начебто писав заяву про звільнення за власним бажанням у зв'язку із порушенням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, а його звільнили просто за власним бажанням. Однак цей припис - це норма загальна. Законодавець пов'язує звільнення за цим пунктом із наявністю порушень закону про працю та умов колективного договору з боку власника або уповноваженого ним органу. Зазначає, що просто написати у заяві посилання на ст. 38 ч.3 КЗпП України - недостатньо, щоб звільняти саме за цією статтею, оскільки працівником не наведено та не доведено, які саме порушення законодавства щодо нього відбувалися, у чому вони полягають і якими нормами законодавства обґрунтовані. У п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено: «Звернути увагу на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства...».

Outcome: partial