Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири, усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру. В обґрунтування позову зазначив, що він 24.08.1986 року одружився з відповідачкою і мешкав однією сім'єю з нею у квартирі за адресою: [ADDRESS], яку вони з відповідачкою придбали у 1992 році, тобто перебуваючи у шлюбі. Про факт сумісного мешкання на вказаній житловій площі, свідчить довідка про склад зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS]. 18.02.1994 року відповідачка таємно розірвала шлюб, про факт розлучення йому нічого відомо не було, вони проживали у сумісній квартирі, вели спільне господарство, виховували двох дітей. Між ними на початку вересня 2013 року відбулася сварка, і щоб уникнути продовження конфлікту він тимчасово переїхав у інше помешкання, турбуючись про стан власного здоров'я, так як є інвалідом 2 групи. Наприкінці вересня 2013року він повернувся додому, маючи потребу у теплих речах, однак при вході на площадку, де розміщена його квартира, він побачив кілька сумок і пакетів з якимись речами, не звертаючи на це уваги, він спробував власними ключами відчинити двері квартири де він мешкає на законних підставах. Але він побачив, що замки на дверях змінені і до квартири потрапити не зміг. Він подзвонив відповідачці і попросив пояснень, однак вона відповіла, що всі речі, які йому належать вона винесла у під'їзд і на смітник, а замки вона змінила. Він кілька разів намагався додзвонитися до неї, однак вона відмовлялася спілкуватися. Оглянувши пакети і сумки біля квартири він побачив частину своїх речей, а саме: кілька сорочок і кофт, а на смітнику він вже нічого не знайшов. З цього приводу ним було написано заяву дільничному інспектору міліції, однак останній порадив звернутися до суду, так як на його думку вказані правовідносини є цивільними правовідносинами. Після того він дізнався від відповідачки, що вона його самоправно виселила із приналежної їм квартири, в довершення до цього він дізнався від неї, що вони вже розлучені, після чого пішов у Ленінський РАГС і 15.10.2013 року отримав там свідоцтво про розлучення. Вказані обставини дуже його пригнічують, так як він слабка здоров'ям людина, інвалід і потребує нормальних житлових умов. Відповідачка зі свого боку не приймає жодних заходів для нормалізації ситуації що склалася, вона грубо ігнорує його право на проживання на житловій площі, яка належить їм з відповідачкою на праві власності. Відповідачка перешкоджає його проживанню у спільній з нею квартирі, шляхом встановлення на дверях квартири інших замків, і не даючи йому ключів, тому потрапити у квартиру де він має право проживати він не може. Відповідачка змінила замки у квартирі, від зустрічей із ним ухиляється, він відповідно не може володіти, користуватися і розпоряджатися своєю частиною квартири. Крім того, відповідачка перешкоджає йому у можливості потрапити у власне житло, ніяк це не мотивуючи, з її боку це є порушенням його конституційного права на житло, передбаченого ст. ст. 30, 47 Конституції України. Протиправність дій відповідачки полягає у створенні йому перешкод у проживанні на власній житловій площі і реалізації ним права власності. Зазначає що в діях відповідачки вбачається порушення п.3 ст.64 ЖК України, що саме і є доказом протиправної поведінки відповідачки, так як вони припинили сімейні стосунки але продовжували проживати в одній квартирі однією сім'єю, в якій вони є співвласниками. Враховуючи той факт, що кошти на придбання вказаної квартири були взяті з сімейних заощаджень, це майно є спільною власністю подружжя і підлягає розподілу між співвласниками. Просив визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною власністю подружжя, визнати за ним право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], визнати за відповідачкою право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS], заборонити відповідачці чинити йому перешкоди у проживанні і користуванні квартирою розташованою за адресою [ADDRESS], вселивши його у примусовому порядку у вищезазначену квартиру. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що відповідачка є його колишньою дружиною, з якою вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1986 року до 1994 року. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], та доньку [PERSON] [INFO], яка народилася в них після офіційного розірвання шлюбу, але фактично вони продовжували мешкати однією родиною. Спірна квартира [ADDRESS] була придбана ними у 1992 році по договору купівлі-продажу ще під час офіційного шлюбу. Квартира була придбана за їх спільні кошти, так як вони проживали однією родиною. Після придбання квартири спочатку зареєструвалась відповідачка, а потім він, але вселилися вони у квартиру одразу однією родиною. 18.02.1994 року шлюб між ними було розірвано. З кінця 1992 року по 1997 рік він працював у Польщі неофіційно, відповідачка була разом з ним, а син залишився з бабусею. В 1997 року відповідачка повернулась до м. Донецька народжувати другу дитину - їхню доньку. Не дивлячись на офіційне розірвання шлюбу вони продовжували жити однією сім'єю до вересня - жовтня 2013 року. На початку вересня 2013 року він сам пішов з квартири через сварки, але він забрав лише свої особисті речі за сезоном. При цьому, відповідачка забрала його ключі від квартири, які він завжди клав на стіл, і він вимушений був піти до свого брата. В цей же вечір йому подзвонила сусідка [PERSON] з квартири на п'ятому поверсі і повідомила, що відповідачка виносить його речі в пакетах на смітник. Він приїхав через чотири години і на смітнику були вже залишки одягу. Він зайшов до квартири [PERSON] і та підтвердила, що його дружина викинула пакети з його речами. До своєї квартири він потрапити не міг, так як ключів у нього не було. Через два дні він звернувся до дільничного інспектора міліції з приводу того, що його не пускають до квартири та викинули речі і той разом з ним ходив до спірної квартири, але двері ніхто не відчинив. Тоді дільничний інспектор міліції порадив йому звернутися до суду. Він декілька разів приходив до квартири, але ніхто не відкривав, а по телефону відповідачка казала, що він там жити не буде і щоб він забирав залишки своїх речей. Фактично на теперішній час у спірній квартирі проживає відповідачка та їх неповнолітня донька, а син живе окремо зі своєю сім'єю у належній йому квартирі. На теперішній час він вимушений орендувати квартиру, оскільки позивачка не пускає його у спірну квартиру. Раніше він також неодноразово покидав спірну квартиру через сварки, але повертався і йому ніхто не перешкоджав користуватися нею. Він пропонував відповідачці розміняти квартиру, але вона відмовилась. Спірна була придбана за спільні кошти його та позивачки, як сім'ї, у період їхнього офіційного шлюбу. Крім того, усі сусіди можуть підтвердити те, що і після розірвання шлюбу аж до вересня 2013 року вони продовжувати жити однією сім'єю у спірній квартирі. Також в березні 2008 року після смерті його матері, він разом із позивачкою забрав у спірну квартиру свого батька, який мешкав разом з ними до дня своєї смерті, до 06.12.2011 року. Просив задовольнити його позовні вимоги, оскільки спірна квартира є їхнім спільним майном та вселити його у квартиру, так як іншого житла не має та зобов'язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні цією квартирою із наданням йому ключів від квартири. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі з тих самих підстав, що і позивач, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила суду, що у 1991 році спірна квартира була придбана за гроші, які їй подарували її батьків. В зареєстрованому шлюбі із відповідачем вона перебувала з 1986 році по 1994 рік. Дійсно спірна квартира була придбана у період їхнього шлюбу в 1991році, але право власності було оформлено на неї. У 1998 році у неї померла мати, а у 2000 році - помер батько. Зазначила, що позивач сам звертався до суду із позовною заяву про розірвання шлюбу з нею, де вказав, що шлюбні відносини між ними припинені з червня 1993 року. Цей факт вона не заперечує. Спірна квартира була придбана 25.07.1991 року за договором купівлі-продажу, який був зареєстрований у КП БТІ м. Донецька 02.08.1991 р. Позивач зареєструвався у цій квартирі в 2012 році. Після купівлі цієї квартири, вона з сином одразу вселилась у неї, а позивач жив окремо від них, до квартири не вселявся і не був прописаний. У них були нормальні стосунки, позивач приїздив спілкувався із сином, та вона чотири рази приїжджала до нього у Польщу. Позивач працював у Польщі не офіційно, вона взагалі там не працювала, та однією родиною вони не проживали. В 1996 році позивач повернувся з Польщі до м. Донецька та між ними відновились близькі стосунки, згодом вона завагітніла та в 1998 році народила від нього доньку. Позивач знав, що вони розлучені, так як при реєстрації народження доньки в органах РАЦС, видавалось свідоцтво про визнання батьківства. Реєструвати шлюб вони не стали, хоча жили однією родиною. Через рік після народження доньки - у 1999 році позивач поїхав в м.Ватутіно Черкаської області, де працював та жив і був там зареєстрований. Час від часу він приїздив до них у м.Донецьк, щоб провідати дітей. У м.Ватутіно позивач пропрацював один рік, після чого його арештували та засудили за злочин у господарчій сфері до позбавлення волі, але згодом він був звільнений умовно-достроково. Під час знаходження його у місцях позбавлення волі, вона приїжджала його відвідувати, передавала передачі, оскільки він є батьком її двох дітей. В 2005 році позивач звільнився і знову приїхав до неї на два місяці, вони жили однією родиною, після чого знову поїхав, та з цього часу вже не проживав у спірній квартирі. Останній раз вона пустила його жити в спірну квартиру в липні 2012 року, так як позивач захворів на цироз печінки і потребував лікування, з цією метою вона зареєструвала його у спірній квартирі, аби він лікувався не у м. Черкаси та щоб він зміг отримувати пенсію за інвалідністю. За період проживання між ними відбувалися сварки. Наприкінці вересня 2013 року вечором вона прийшла додому, але в спірній квартирі знаходився не тільки позивач, а і незнайома жінка. Вона сказала щоби та забиралася і вони удвох пішли. Ключі від квартири залишились у позивача. На наступному тижні позивач прийшов та двері відкрив своїми ключами, але забрав тільки свої документи. Через декілька днів позивач знову приходив, коли її вдома не було, та забрав музичний центр, фотоапарат, комп'ютер. Коли позивач прийшов наступного разу вона вчинила сварку, щоб він не виносив речі, і щоб залишив ключі від квартири, у зв'язку із чим позивач сам поклав ключі на стіл та залишив їх. Замки на вхідних дверях у квартиру вона не змінювала. Зазначила, що дійсно не пускала і не бажає пускати до квартири позивача, так як боїться його, крім того їхня неповнолітня донька є інвалідом і вона турбується за неї. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності щодо вимог про розподіл майна подружжя, оскільки у 1994 році шлюб сторін був розірваний, сам позивач звертався до суду із позовом про розірвання шлюбу, тому знав, що їх шлюб з відповідачкою розірваний і з цього часу став спливати термін позовної давності. Між сторонами склалися неприязні стосунки, та вселення позивача у спірну квартиру не є можливим без визначення порядку користування цією квартирою. Третя особа - [PERSON] із позовом [PERSON] не погодився. Пояснив, що позивач є його батьком, але з ними він не проживав. Яким чином та за які кошти у 1991 році була придбана спірна квартира йому не відомо, так як на той час він був маленьким, але знає, що право власності зареєстровано на його матір, вона їх прописувала. У 2010 році, коли батько виписався з лікарні, то проживав з ними приблизно два місяці. Мати тоді дозволила батькові тимчасово пожити у спірній квартирі, але він не був зареєстрований. Коли позивач третій раз опинився у лікарні, йому необхідно було оформити інвалідність та отримувати пенсію, тоді мати зареєструвала батька у квартирі, він також давав згоду на реєстрацію батька. Після цього позивач декілька днів пожив, потім пішов та періодично приходив на підпитку, влаштовував сварки, вимагав половину квартири або гроші за свою половину, так як хоче відкрити свою справу. Потім батько став забирати свої речі, сказав що орендує квартиру. Приблизно в листопаді-грудні 2013 року позивач прийшов до квартири останній раз, забирав свої речі, та ключі від квартири віддав матері, коли та сказала віддати їй ключі. Замки на вхідних дверях у квартиру не змінювались. Можливо батько і просив матір пустити його проживати у спірну квартиру, але це йому не відомо, він проживає окремо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його двоюрідним братом, відповідачку та їх дітей він також знає. Про те, що його брат розлучився зі своєю дружиною він дізнався від позивача лише приблизно у 2012 році. Але не дивлячись на розірвання шлюбу вони так і жили разом однією сім'єю. Він проживає в місті Донецьку з 2000 року та спілкується з позивачем з 2006-2007 років. Йому відомо, що вони жили разом в спірній квартирі біля цирку, але кому належить ця квартира та коли вона придбана він не знає. Приблизно три-чотири роки вони тісно спілкувались сім'ями. До смерті батька позивача, який помер у 2011 році позивач із відповідачкою жили нормально, але коли перевезли батька позивача з Рязані в спірну квартиру між ними почались сварки. За пів року до смерті батька, із-за сварок з відповідачкою, позивач разом із своїм батьком, був вимушений переїхали тимчасово до нього. Потім позивач примирився з відповідачкою та вернувся в спірну квартиру, щоб продовжувати жити разом, це було вже після смерті батька в 2011році. Але між ними все одно виникали сварки. Зі слів позивача йому відомо, що позивач пішов з родини та залишив спірну квартиру наприкінці 2013 року. На теперішній час у позивача є інша жінка, з якою позивач жив у нього протягом трьох місяців, а потім вони стали орендувати квартиру. Зі спірної квартири позивач забирав свій одяг, що ще брав йому не відомо. Зі слів позивача йому відомо, що той намагався зайти в спірну квартиру, але відповідачка його не пускає. Зі слів позивача йому також було відомо, що спірна квартира була придбана за їх з відповідачкою спільні кошти. Знає, що позивач проживав в спірній квартирі, так як періодично приїздив туди до нього, але не заходив у квартиру, той сам виходив до нього з під'їзду. Також бачив позивача на балконі цієї квартири та перемовлявся із ним. Стверджує, що відповідач проживав в спірній квартирі до кінця 2013 року, тобто до того як попросився пожити у нього тимчасово з іншою жінкою. Останній раз він приїздив до позивача в спірну квартиру в червні-серпні 2013 року, він там ще проживав. Свідок [PERSON] пояснила, що сторін по справі знає приблизно з 1992-1993 року, як вони почали жити в спірній квартирі. Сторони є її сусідами, живуть поверхом вище у квартирі [ADDRESS]. Вона знала попередніх господарів, які поїхали до США, та квартиру в них купила сімейна пара - [PERSON]. Позивач працював, займав якусь високу посаду, їздив у відрядження, забезпечував сім'ю, добре одягався, мав автомобіль. При їх сумісному проживанні з відповідачкою, робив ремонт у спірній квартирі. Їй було невідомо про розірвання шлюбу між ними, оскільки вони жили разом, їздили разом на автомобілі, купували продукти, тобто як одна сім'я. Вона неодноразово бачила, як позивач курив на балконі спірної квартири. У них від шлюбу є син і донька. Наприкінці 2013 року, вона була на вулиці та почула шум та стук у під'їзді, тому піднялась на поверх, де проживали позивач з відповідачкою та побачила як позивач стукав у двері та намагався потрапити до квартири, але відповідачка його не пускала. Після цього приїхала міліція і відповідачка вийшла з квартири, тоді вона зрозуміла, що у сторін зіпсувались стосунки. Але після цього вона також бачила позивача у спірній квартирі, він приходив до квартири, ходив до магазину, курив на балконі. З другої половини грудня 2013 року вона перестала бачити, щоб позивач приходив до квартири. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його однокласником. Після школи вони досі спілкуються. Відповідачку він знає у якості дружини позивача. Вони з позивачем проживають в одному домі, але в різних під'їздах. Років п'ятнадцять тому він зустрів позивача з відповідачкою біля під'їзду свого будинку та здивувався, що вони тут роблять. Позивач розповів, що вони придбали квартиру в цьому ж будинку і збираються робити ремонт, відповідачка при цьому не заперечувала проти цього. В квартиру заселились позивач, відповідачка та їх син. Восени 2013 року він бачив позивача в будинку, а потім дізнався про конфлікти в їх родині і про те, що відповідачка бажає його виписати з квартири. Це було в жовтні 2013 року. Де позивач живе після цього йому нічого не відомо. Також йому не було відомо про те, що подружжя [PERSON] розірвало шлюб. Він завжди вважав їх однією сім'єю до фактичного розірвання між ними стосунків, а саме до кінця 2013 року, коли позивач перестав мешкати у квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідачку знає дев'ять років, оскільки їх діти вчаться в одному класі. З відповідачкою вона підтримує дружні відносини. Позивач приходив до школи, де навчається його донька Катя один раз. В спірній квартирі у відповідачки вона буває один-два рази на місяць, але при цьому позивача не бачила. В квартирі дійсно були чоловічі речі, жив також у квартирі до 2011 року дідусь Каті. Тиждень тому, тобто на початку березня 2014 року, вона заходила до спірної квартири і побачила, що чоловічих речей не має. Так, ще в листопаді 2013 року від донька відповідачки Каті їй відомо, що її батько приходив у квартиру забирати свої речі. Зі слів відповідачки вона знає, що ця квартира дісталась їй від її батьків в подарунок. Свідок [PERSON] пояснив, що живе з 1976 року в спільному зі сторонами будинку, знає їх більше десяти років, оскільки подружжя [PERSON] і [PERSON] купили цю спірну квартиру, їх квартири розташовані в одному під'їзді. Він проживає на шостому поверсі, а вони на третьому. Родина в них була завжди хороша, двоє їх дітей виросли в нього на очах. Позивач хворів і він його часто бачив біля будинку на лавочці, вони з ним спілкувались. Влітку 2013 року він провідував позивача в лікарні №6 м.Донецька, на той час позивач також жив в спірній квартирі. До листопада 2013 року він бачив у будинку позивача часто, а потім почав бачити його рідко. Йому стало відомо від позивача, що вони з відповідачкою вже не проживають разом. Зазначив, що не знав про розірвання шлюбу між ними та завжди вважав сторін однією сім'єю, бував в них у квартирі. В цій квартирі з ними також проживав і батько позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 серпня 1986 року (а.с.7). Спірна квартира [ADDRESS] була придбана у період шлюбу, а саме 25 липня 1991 року (а.с.35). Тому правовідносини, що виникли та існують між сторонами врегульовані нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України та Сімейного кодексу України. Так, відповідно до вимог ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном; подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку; в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 серпня 1986 року (а.с.7). 07.02.1989 року у подружжя народився син [PERSON] (а.с.7). 25 липня 1991 року у період шлюбу подружжя придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу на ім'я відповідачки [PERSON], який було зареєстровано у КП БТІ м. Донецька 02.08.1991 року за реєстровим № 54687 (а.с.35). За рішенням Київського районного суду м. Донецька від 03.02.1994 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.36). Проте, фактично шлюбні відносини між ними припинені не були, [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати однією сім'єю, позивач виїжджав на заробітки задля забезпечення родини, при цьому відповідачка їздила відвідувати позивача в час перебування його за кордоном на заробітках. А після повернення останнього до України завагітніла та 16.08.1998 року народила доньку [PERSON]. Після народження [PERSON] сторони разом зі своїми дітьми продовжували проживати у спірній квартирі однією родиною, вели спільне господарство, проти чого не заперечувала сама відповідачка під час надання пояснень в судовому засіданні. Крім того, 06.01.2012 року [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] за взаємною згодою відповідачки та їх повнолітнього сина [PERSON], проти чого відповідачка також не заперечувала (а.с.7 об.). Також, факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією родиною до листопада 2013 року підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Жодного переконливого доказу на спростування цих обставин відповідачкою суду не надано. Так, згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, не дивлячись на те, що шлюб сторін по справі був розірваний у 1994 році, права та обов'язки подружжя між ними припинені не були, оскільки вони продовжували проживати однією родиною та шлюбних відносин не припиняли. Крім того, в період дії ст.57 СК України, [PERSON] не зверталася до суду з позовом про визнання особистою приватною власністю спірної квартири, набутої за час перебування її у офіційному шлюбі із позивачем [PERSON] Таким чином, в силу зазначених норм закону та фактичних обставин з часу придбання квартири [ADDRESS], позивач як чоловік [PERSON] мав право на її ? частину, яке нею як дружиною не оспорювалося. При цьому позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права власності на ? частину квартири, яка була придбана ними на ім'я його дружини - відповідачки, у період перебування з нею у зареєстрованому шлюбі, а не про розподіл сумісного майна подружжя, тому посилання представника відповідачки на пропуск позивачем строку позовної давності, передбаченого ст. 72 Сімейного кодексу України, є необґрунтованими. Крім того, доводи відповідачки щодо того, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які були надані її батьками та є їх дарунком, суд не приймає до уваги, оскільки на підтвердження цього факту відповідачкою не надано суду жодного доказу, окрім її особистих пояснень. При цьому, у договорі купівлі-продажу квартири від 25.07.1991 року також не зазначено, що квартиру придбано у особисту приватну власність [PERSON] або за кошти, які були надані її батьками. При таких обставинах мають діяти норми, що передбачені ст. ст. 22 і 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS], яка набута у власність сторонами в період шлюбу, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, тому необхідно визнати за кожним з них право власності на ? частину зазначеної квартири. Щодо позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення у квартиру, то суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ними для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати та здійснювати інші угоди не заборонені законом. Згідно зі ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Тобто, це означає, що де би не проживав власник і де би не знаходилося його майно, він володіє усією сукупністю права володіння, користування і розпорядження цим майном на загальних принципах, визначених Конституцією України та цивільним кодексом. Позивач в обґрунтування позову в цій частині посилається на те, що відповідачка перешкоджає йому у проживанні в квартирі, не відчиняє йому двері, не надає ключів від вхідних дверей квартири, тому просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення його у спірну квартиру та надання йому ключів від цієї квартири. Відповідачка в судовому засіданні не оспорювала того факту, що не пускає позивача до квартири, зазначивши, що не бажає, щоб останній проживав разом з ними, і пускати його не має наміру, тому і не надає ключів. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому, оскільки позивач [PERSON] має право на вселення в спірну квартиру для здійснення свого права власності, передбаченого законодавством та усунення перешкод в користуванні своєю власністю, у зв'язку із чим його позовні вимоги і в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку із чим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір щодо вимог майнового та не майнового характеру у загальному розмірі 487,20 гривень. На підставі ст. ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.57 СК України, ст. ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України, ст. ст. 116, 150, 155, 156 ЖК України та

Outcome: approved