Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому просить про стягнення з відповідача ? частини вартості конструктивних елементів нерухомого майна, будівельних матеріалів, обладнання, робіт, використаних в процесі переобладнання житлового будинку як грошової компенсації його частки в праві спільної власності подружжя. В позові, який уточнив 3 вересня 2014 року (а. с. 75-76), зазначив, що з 24 квітня 2004 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 01.09.2009 року, що набрало законної сили. Під час шлюбу, а саме: 15 листопада 2005 року, подружжя купило будинок № 9-А по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі на підставі договору, укладеного у простій письмовій формі, який визнаний дійсним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. За період шлюбу за сумісні кошти подружжя було здійснено значні переобладнання в згаданому нерухомому майні, а саме: побудовано мансардний поверх площею 67,3 квадратних метри, проведено капітальний ремонт усього будинку, що значно збільшило вартість житла. Зазначені переобладнання подружжя робило для спільного проживання сімєю, в будівництво чоловік та жінка вкладали спільні кошти. Оскільки вказані переобладнання нерухомості не зареєстровані у встановленому законом порядку, у подружжя виникло право власності лише на вартість робіт, будівельних матеріалів, конструктивних елементів, використаних під час здійснення такого поліпшення майна. Вважаючи, що йому як подружжю належить право власності на будівельні матеріали, обладнання, конструктивні елементи, використані при зведенні будинку, як подружжю, позивач просить визнати їх спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача на його користь ? частину їхньої вартості. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, зазначивши, що відповідач хоча й обіцяла під час розлучення компенсувати йому у добровільному порядку вартість витрат на будівництво, проте ухиляється від цього. Зазначені обставини спонукали його звернутися до суду з цим позовом. Позивач зазначив, що в травні 2006 року він став до ремонту будинку, який купила його дружина в березні 2006 року, під час чого переобладнав пять кімнат на першому поверсі у дві, демонтувавши старі та встановивши нові міжкімнатні стіни; під час шлюбу був посилений фундамент будинку, обкладені зовні цеглою стіни будинку, який в первинному вигляді був побудований з шлакоблоків, зведений другий мансардний поверх, на другому поверсі влаштовані три кімнати, встановлено сучасну покрівлю, стріху обкладено металочерепицею, підведені газо-, тепло-енергопостачання. Представник позивача підтримав вимоги свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на користь [PERSON], стягнення з відповідача на користь позивача відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи 117819 грн. 50 коп. як вартості будівельних робіт і будівельних матеріалів, що використані при проведенні реконструкції і капітального ремонту будинку за кошти подружжя, а саме: посилення фундаменту; облаштування додаткового залізобетонного поясу; обкладення будинку силікатною цеглою; демонтаж покрівлі; будівництво мансардного поверху з газобетону; облаштування конструкції покрівлі; перекриття покрівлі металочерепицею; облаштування покриття підлоги мансардного поверху плитами QSB; монтаж інженерних комунікацій (водопостачання, водовідведення, електропроводка, опалення); заміна двох віконних блоків на першому поверсі та встановлення пяти нових віконних блоків на мансардному поверсі; облаштування сходів з металоконструкції на мансардний поверх; переобладнання першого поверху (демонтаж простінків, заміна конструкції підлоги, облаштування каміну та вентиляційної системи). Представник зазначив, що саме ці роботи були виконані під час перебування сторін у шлюбі без укладення договору підряду з одним підрядником, госпрозрахунковим способом, шляхом виконання певних видів робіт як власними силами, так і іншими фізичними особами за дорученням подружжя. [PERSON] подала до суду зустрічний позов (а. с. 33-37 т.1), в якому вказала, що будинок № 9-А по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі був придбаний нею особисто, хоча й в період перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за кошти, які належать особисто їй. Договір купівлі-продажу будинку було укладено у простій письмовій формі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2006 року, яке набрало законної сили, зазначений договір визнано дійсним. Відповідач зареєструвала право власності на нерухоме майно в «Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації». Фактично вказаний правочин представляв собою договір міни нерухомого майна: [PERSON] і [PERSON] передали позивачці в рівних частках право власності на будинок, тоді як вона як представник свого дідуся [PERSON], якому на час вчинення правочинів з нерухомістю належало право власності на квартиру [ADDRESS], передала [PERSON] і [PERSON] право власності на цю квартиру. Ці дії були вчинені зі згоди діда, чия смерть сталася 16 червня 2007 року і який заповідав їй належну їй квартиру [ADDRESS]. У звязку з викладеним просить визнати будинок № 9-А по вул. Докучаєва її особистою приватною власністю, що набута під час шлюбу за особисті кошти подружжя. В судовому засіданні відповідач і її представник просять про задоволення зустрічного позову. Заперечуючи проти первісного позову, відповідач зазначила, що всі переобладнання і поліпшення в будинку вона виконала за власні кошти вже після припинення сторонами шлюбних стосунків і розірвання шлюбу в період з 2011 по 2014 року. Так як кошти подружжя на будівництво не витрачались, просить про відмову у задоволенні позову. Позивач зустрічний позов не визнав. В обґрунтування заперечень представник позивача пояснив, що протягом пяти років з часу набуття житлового будинку подружжя здійснило значний обсяг поліпшень цього житла, до яких відносяться заміна віконних блоків, зведення другого мансардного поверху, встановлення нової покрівлі, що суттєво збільшило вартість нерухомого майна, що в силу ст. 62 СК України може бути підставою для визнання таких покращень обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач і просить стягнути з відповідача ? частину вартості таких переобладнань і покращень. Вимоги ж відповідача за зустрічним позовом про визнання права власності на недобудоване нерухоме майно, будівництво якого здійснювалось без затвердженого проекту, тобто має ознаки самочинного будівництва, є такими, що не ґрунтуються на законі, так як до завершення будівництва і введення нерухомості у встановленому законом порядку в експлуатацію забудовник має право лише на будівельні матеріали і конструктивні елементи, що використані при будівництві. У звязку з викладеним [PERSON] і його представник просять про відмову у задоволенні зустрічного позову Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови підлягають задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому 24 квітня 2004 року у шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 01.09.2009 року, що набрало законної сили (а. с. 5). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим в силу ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд виходить з того, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15 листопада 2015 року в простій письмовій формі між [PERSON], з одного боку, та [PERSON]І.і [PERSON], з другого, який рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2006 року, що набрало законної сили, визнаний дійсним, [PERSON] набула права власності на будинок № 9-а по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі (а. с. 7). Зазначене право зареєстроване товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а. с. 10, 44). На користь вимог про визнання будинку обєктом особистої власності відповідача свідчать пояснення в судовому засіданні сторін і надані позивачкою дані про те, що фактично спірне нерухоме майно набувалося нею за рахунок матеріальних цінностей, що належали її родичам, про що свідчить договір в простій письмовій формі, укладений в той же день, що і договір купівлі-продажу будинку № 9-а по вул. Докучаєва, який також визнаний дійсним на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2006 року (а. с. 42), про відчуження відповідачем як представником свого діда [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] належної [PERSON] квартири [ADDRESS]. Про добровільність волевиявлення [PERSON] на передачу повноважень з розпоряджання його майном свідчить зміст довіреності, на підставі якої діяла в цьому правочині [PERSON] (а. с. 48), а воля цієї особи на передачу належної йому нерухомості, що стала предметом описаних правочинів, своїй онуці втілена в його заповіті від 08.06.2004 року (а. с. 46). Таким чином, суд доходить висновку, що джерелом набуття спірного будинку 15 листопада 2005 року не були спільні кошти подружжя, а придбання його сталося за рахунок майна, що належало відповідачці та було передано в її розпорядження іншими особами, що дає суду підстави для кваліфікації цього будинку в силу ч. 1 ст. 57 СК України як обєкту особистої приватної власності подружжя. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, позивач і його представник не спростовують фактичних даних про джерело отримання спірної нерухомості, погоджуючись з твердженнями позивачки в цій частині, а свої доводи спрямовують в русло тверджень про неможливість визнання права власності на новостворене нерухоме майно до завершення його будівництва і прийняття в експлуатацію в установленому законом порядку. Суд, не приймаючи до уваги ці твердження при ухваленні рішення на користь відповідача за її позовом, виходить з того, що метою судового захисту відповідача є не визнання права власності на самочинні переобладнання в будинку, а надання нерухомості, що набувалась за особисті кошти, статусу особистої власності, і тому вважає за вірне ухвалити не про визнання права власності на всі обєкти нерухомості за адресою: м. Запоріжжя, вул. Докучаєва, 9-а, а визнати, що будинок № 9-А по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі, набутий за договором купівлі-продажу від 15.11.2005 року між [PERSON], з одного боку, та [PERSON] і [PERSON], з другого, є предметом особистої приватної власності [PERSON] Суд вважає за можливе застосувати цей спосіб захисту права, оскільки за загальними правилами сімейного законодавства майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин самостійного заробітку, а, встановивши, що підстави набуття спірного будинку є іншими, знаходить за можливе застосувати положення ст. 57 СК України про виключення з правила про презумпцію належності майна дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності. За змістом ст. 61 ЦК України обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути любі речі, крім тих, що виключені з цивільного обігу. Обєктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, отримані одним з подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особовий рахунок до банківської установи. Зазначене положення узгоджується із змістом ст. 368 ЦК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. В силу ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд виходить з того, що з моменту набуття відповідачем спірного будинку здійснено значний обсяг робіт з його переобладнання, добудови та поліпшення його стану, а саме: посилення фундаменту; облаштування додаткового залізобетонного поясу; обкладення будинку силікатною цеглою; демонтаж покрівлі; будівництво мансардного поверху з газобетону; облаштування конструкції покрівлі; перекриття покрівлі металочерепицею; облаштування покриття підлоги мансардного поверху плитами QSB; монтаж інженерних комунікацій (водопостачання, водовідведення, електропроводка, опалення); заміна двох віконних блоків на першому поверсі та встановлення пяти нових віконних блоків на мансардному поверсі; облаштування сходів з металоконструкції на мансардний поверх; переобладнання першого поверху (демонтаж простінків, заміна конструкції підлоги, облаштування каміну та вентиляційної системи). Виконання саме цих видів робіт не спростовується сторонами, кожна з яких лише по різному зазначає джерела використаних на ці роботи коштів, підтверджується висновком призначеної судом будівельно-технічної експертизи (а. с. 52-79 т. 2). Висновок експерта про здійснення ремонтних робіт в будинку підтверджує пояснення позивача про проведення будівництва без укладення договору з субєктом господарювання в сфері надання будівельних робіт, а за рахунок фізичних зусиль самих сторін і інших осіб, яких допитав суд під час розгляду цієї справи. Зокрема, свідок [PERSON] показав, що він є попереднім власником будинку. Коли він здійснив його обмін на квартиру в будинку по вул. 8 Березня, влаштування будинку потребувало значних грошових видатків, які були не під силу свідкові, і він вирішив його продати. З перших днів після набуття будинку подружжя [PERSON] стало до його ремонту, при цьому позивач постійно телефонував свідкові з різних питань щодо будівництва. В першу чергу було демонтовано старий дах, побудовані стіни, покладено нову покрівлю. Зазначені роботи тривали протягом двох років, їх виконував позивач із залученням будівельників-фізичних осіб. Свідок познайомив позивача зі своїм батьком, який тривалий час займається виконанням різних видів будівельних робіт, і той став до роботи. Аналогічні показання дав свідок [PERSON], пояснивши, що з 2006 року за домовленістю з позивачем став до виконання будівельних робіт в будинку № 9-А по вул. Докучаєва. Роботу почав з встановлення огорожі. Свідок особисто брав участь в демонтуванні покрівлі, будівництві стін і простінків, обкладенні стін білою силікатною цеглою, розвантажував газобетон, який позивач використовував в будівництві другого поверху. Свідок [PERSON] показав, що він познайомився з подружжям [PERSON], коли ті купили будинок № 9-а по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі. Будівництво почали одразу після його набуття, ставши до укріплення фундаменту, всі стіни зовні обклали силікатною цеглою. В 2006 році демонтували стріху, встановивши бетонний пояс. Свідок давав позивачеві поради щодо влаштування другого мансардного поверху, оскільки на той час будинок свідка був оснащений другим поверхом саме такого дизайну. За безпосередньої участі свідка до обєкта будівництва для зведення мансардного даху був завезений ліс, стропила, встановлювались грати. З вересня 2008 року свідок постійно відвідував будівництво, саме до цього періоду відноситься покриття даху новою черепицею. Свідок зазначає, що стеля на другому поверсі виявися заниженою. До цього періоду відноситься і влаштування системи опалення в будинку, встановлення металопластикових конструкцій на всіх вікнах на другому поверсі, встановлення вікна в кухні на першому поверсі, обкладення газобетоном фронтону будинку, зашиття стін гіпсокартоном, встановлення коробок під електророзетки, укладення плит QSB на підлозі мансардного поверху, влаштування металевих сходів на другий поверх. Вирішуючи позов на користь позивача, суд приймає показання свідків, стислий зміст яких навів, як достовірні докази, оскільки вони узгоджуються з поясненнями позивача і висновком експертизи про види виконаних під час подружнього життя робіт, ці показання є допустимими, оскільки вони містять інформацію, що викриває знання осіб, які безпосередньо брали участь в подіях, що описують. Це, зокрема, показання свідка [PERSON] про спосіб кладки, який був використаний при обкладанні стін цеглою та привернув його увагу і який каменяр, що здійснював цю кладку, назвав липецьким; показання цієї ж особи, вже загадані судом, про особливості улаштування мансардного поверху і його поради з цього приводу позивачеві; показання інших свідків щодо їхньої безпосередньої участі у виконання певних робіт, з певних матеріалів, підтвердженням чого є зображення цих будівельних матеріалів на фототаблицях до висновку експертизи. Перелічені фактичні дані спростовують пояснення відповідача про те, що вона самостійно оплачувала роботи з улаштування фасаду газобетоном, а також з улаштування нового даху, оскільки згадані судом свідки були не лише очевидцями виконання цих робіт, а й брали в них безпосередню участь. До сукупності наданих судові фактичних даних, якими, на думку суду, позивач довів свої вимоги, відносяться копії договору виготовлення металевопластикових віконних конструкцій, товарних накладних, чеків та квитанцій про набуття [PERSON] будівельних матеріалів та обладнання, придбання яких відноситься до періоду, коли, за його поясненнями та показаннями свідків, було розпочато будівництво (а. с. 22-29 т. 1). Суд приймає як доказ обґрунтованості майнових вимог позивача і розписку про те, що позивач при поділі майна подружжя претендує на отримання в якості компенсації 20000 доларів США, скріплену підписами сторін, оригінал якої, за його поясненнями, знаходиться у відповідача (а. с. 89), при цьому не застосовуючи правила цивільного законодавства про борговий документ і не оцінюючи зміст розписки як визнання відповідачкою претензій позивача, а лише констатуючи наявність спору між сторонами про поділ майна ще в вересні 2009 року. Висновки суду про здійснення перелічених позивачем робіт під час перебування сторін у шлюбі не спростовують показання свідка [PERSON], яка заявила, що другий поверх відповідач зводила самостійно після розлучення, оскільки ці свідчення спростовуються іншими фактичними даними, оцінку яких навів суд. Разом з тим свідок підтверджує, що на час, коли подружжя стало до реконструкції будинку, він був непридатним для проживання, а його благоустрій потребував значних грошових вкладень; заявляючи ж про те, що відповідач пропонувала позивачеві 10000 доларів США для мирного врегулювання спору, свідок підтверджує визнання відповідачкою майнових вимог позивача щодо компенсації вартості його частки у здісненні благоустрою житла. Не приймаючи при вирішенні спору на користь відповідача надані нею зведену таблицю витрат за період 2011-2014 років та кошториси до неї (а. с. 109, 110-249 т.1, 1-7 т. 2), суд погоджується з твердженнями представника позивача про те, що на виконання вказаних позивачем робіт в певний час вказують надані ним докази у своїй сукупності, тоді як зазначені судом кошториси містять відомості про виконання певних робіт період, який суперечить періоду, докази про який надані позивачем (кладка газобетону у вересні 2011 року, влаштування сходів з металевих конструкцій у лютому 2011 року, монтаж металевопластикових вікон в жовтні 2011 року, влаштування покриття підлоги плитами QSBв жовтні 2013 року), а розрахунок вартості робіт і матеріалів не супроводжується наданням доказів про те, що витрати з їхнього набуття та виконання були понесені фактично. З урахуванням встановлених судом обставин справи, які всебічно перевірені наданими суду доказами, суд вважає, що на будівельні матеріали, конструктивні елементи, обладнання, які використані при здійсненні реконструкції і капітального ремонту житлового будинку № 9-А по вул. Докучаєва в м. Запоріжжі, а також на вартість здійснених робіт розповсюджується статус спільного майна подружжя. Згідно із ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч. 1 ст. 70 СК при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. В силу п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року за позовом дружини, членів сімї забудовника суд може визнати за цими особами право на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній стороні, а іншій присудити грошову компенсацію. Встановивши, що переобладнання нерухомості зводились за рахунок подружжя, суд вважає, що кошти, витрачені на це будівництво, є спільним майном подружжя, тому знаходить за можливе захистити право позивача в обраний ним спосіб і присудити йому ? частину вартості будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, робіт, які були використані в процесі переобладнання і капітального ремонту житлового будинку. Оскільки судом задоволено обидва позови, суд не вирішує питання про розподіл судового збору, попередньо оплаченого кожною із сторін, при цьому знаходить за необхідне відповідно до розміру задоволених позовних вимог стягнути з позивача на користь держави різницю між фактично оплаченим ним судовим збором і тим, що підлягає сплаті, у сумі 898 грн. 19 коп. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати, понесені ним за проведення експертного дослідження в межах заявленого ним позову, проти задоволення якого заперечувала відповідач.

Outcome: approved