Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на його користь пені в розмірі 6974,98 грн., інфляційних втрат в розмірі 5778,51 грн., трьох відсотків річних у розмірі 494,56 грн. та збитків в розмірі 3059,71 грн. Ухвалою суду від 24.10.2016 року за заявою представника позивача позовні вимоги в частині стягнення 100 грн. страхового відшкодування залишено без розгляду. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.08.2014р. на вул. Лисенка, 29 у м. Львові відбулась ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ д.н.з. [NUMBER] під водія керуванням [PERSON] та транспортного засобу КІА д.н.з. [NUMBER] під його керуванням. Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 25.09.2014р. винним у вчиненні зазначеної ДТП визнано [PERSON] Оскільки цивільно-правова відповідальність останнього застрахована у відповідача, йому було надіслано всі необхідні документи для одержання страхового відшкодування. Однак, у встановлений законом 90-денний термін з дня отримання заяви про страхове відшкодування відповідач не провів її виплати, через що вимушений був звернутись до суду. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016р. його позов задоволено частково та стягнуто з відповідача 11\~396 грн. страхового відшкодування, 916,82 грн. пені, 600 грн. понесених збитків, а всього 12\~372,56 грн. Однак, рішення суду фактично виконане лише 07.06.2016р. Згідно чинного законодавства, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика, особі яка має право на отримання такого відшкодування сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Крім цього, за весь час прострочення боржник зобовязаний сплатити інфляційні втрати, а також 3 % річних від простроченої суми. Оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області стягнуто пеню за період з 27.12.2014р. по 16.03.2015р., а рішення суду фактично виконане лише 07.06.2016р., пеню за період з 17.03.2015р. по 06.06.2016р., яка за його обрахунками становить 6974,98 грн. просить стягнути в примусовому порядку. Також, за період з 27.12.2014р. по 06.06.2015р. просить стягнути інфляційні втрати та три відсотки річних, які за його обрахунками становлять 5778,51 грн. та 494,56 грн. відповідно. У звязку із злісним невиконанням відповідачем свого обовязку щодо виплати позивачу страхового відшкодування та невиконання рішення суду, що набрало законної сили вимушений був звернутись до ТОВ «Автопоміч» за наданням правової допомоги в процесі стягнення із страховика грошових коштів. Після підписання договору про надання правової допомоги, отримав ряд юридичних послуг, серед яких юридична консультація, підготовка заяви про прийняття виконавчого листа до виконання, представництво його інтересів в органах виконавчої служби, підготовка скарг на бездіяльність ПрАТ «УТСК», підготовка заяви про злочин в органи прокуратури, підготовка скарги на бездіяльність ВДВС Голосіївського РУЮ м. Києва. За такі послуги сплатив 3000 грн., а також додатково поніс витрати на відправку згаданих вище заяв та скарг поштовим звязком на суму 59,71 грн. Такі витрати вважає збитками та просить стягнути їх з відповідача в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 03.06.2015р. [PERSON] позовні вимоги підтримала. Дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Скерував до суду письмові заперечення проти позову, в яких, з посиланням на практику ВСУ вказує на преюдиційне значення розміру шкоди, визначеного в рішенні Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016р. та неможливість його зміни шляхом застосування ст. 625 ЦК України. Вимогу про стягнення збитків, понесених позивачем у звязку з виконанням рішення суду заперечив через відсутність обґрунтованих доказів про необхідність здійснення таких витрат, а також доказів, які підтверджують факт звернення позивача з заявами та скаргами до компетентних органів. Просить в задоволенні позову відмовити. За погодженням із представником позивача, суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення часткового виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 12.08.2014р. на вул. Лисенка, 29 у м. Львові відбулась ДТП за участю транспортних засобів ВАЗ д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та транспортного засобу КІА д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2015р. (а.с.11-12) стягнуто з ПрАТ «УТСК» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 13\~675,19 грн., пеню в розмірі 1425,44 грн. та збитки в розмірі 3600 грн. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016р. (а.с.13-15) рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.11.2015р. скасовано, та ухвалено нове, яким позов [PERSON]І, задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «УТСК» на користь [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 11\~396 грн., пеню в розмірі 916,82 грн., яка обрахована за період з 27.12.2014р. по 16.03.2015р. та збитки в розмірі 600 грн., понесені позивачем за отримані послуги експерта. Також, стягнуто 243,60 грн. судового збору. Згідно копій платіжних доручень від 07.06.2016р. (а.с.40зв., 41, 41зв.), на рахунок позивача перераховано 11\~455,74 грн. страхового відшкодування, 916,82 грн. пені та 243,60 грн. судового збору. Відповідно до правової позиції від 13.01.2016р., що висловлена Верховним Судом України під час розгляду цивільної справи 6-3019цс15, на яку в письмових запереченнях покликається представник відповідача, при наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Однак, повністю погодитись з необхідністю застосування вказаних висновків Верховного Суду України до даних правовідносин не можна. У цій справі, яку розглядав Верховний Суд України предметом стягнення були штрафні санкції, нараховані у звязку з невиконанням рішення суду, ухваленого в деліктному правовідношенні. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 цього Закону визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу стаття 5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно зі ст. 6 цього Закону, страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом статті 9, 2231, 35, 36 Закону № 1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Стаття\~625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 02.03.2016р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-2491цс15, статтею 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Юридична характеристика правовідносин, що виникають внаслідок скоєння ДТП надана Верховним Судом України в постанові від 26.10.2016р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-954цс16. Так, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. У справі яка розглядається правовідносини сторін не є деліктними, оскільки позивач, як третя особа, в інтересах якої укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, предявив вимогу про відшкодування завданої шкоди до страховика, внаслідок чого відповідальність останнього є договірною, а правовідносини сторін зобовязальними, адже виникають вони не з рішення суду про стягнення страхового відшкодування, а з актів цивільного законодавства, які передбачають обовязок страховика здійснити страхове відшкодування на користь потерпілого. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Аналогічні положення щодо зобовязання страховика сплатити неустойку в розмірі, установленому договором або законом у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, містяться в ст. 992 ЦК України. Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших\~\~ правочинів, передбачених законом, а також\~\~угод, які не передбачені\~\~законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати\~\~з рішення суду. На основі аналізу ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-49цс12 в постанові від 06.06.2012р. дійшов висновку про те, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. В цій же постанові Верховний Суд України зазначив, що зобовязання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобовязанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і нормами ст. ст. 549 550 ЦК України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про стягнення страхового відшкодування, яке не виконано страховиком, не припиняє правовідносини сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє потерпілого права на отримання штрафних санкцій, що нараховуються відповідно до актів цивільного законодавства до моменту фактичного виконання грошового зобовязання. Таким чином, оскільки правовідносини сторін не є деліктними, на них поширюють свою дію як норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, так і норми ст. ст. 549 550 ЦК України, і тому, вимогу про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід визнати обґрунтованою. Згідно розрахунків позивача, які перевірені та прийняті судом як такі, що зроблені фахово у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.17, 18, 19), розмір пені за період з 17.03.2015р. по 06.06.2016р. становить 6\~974,98 грн. Інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 27.12.2014р. по 06.06.2016р. становить 5\~778,51 грн. та 494,56 грн. відповідно. Враховуючи право позивача на отримання таких коштів внаслідок порушення відповідачем грошового зобовязання, дану вимогу слід задовольнити в повному обсязі. Що стосується вимоги про стягнення збитків в загальному розмірі 3050,71 грн., понесених позивачем у звязку з виконанням судового рішення, її слід залишити без задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Якщо перша вимога, задоволена даним рішенням є відповідальністю боржника за порушення строків виконання грошового зобовязання, існуючого на договірній основі, то друга по факту спрямована на збільшення розміру страхового відшкодування. По-перше, відповідно до Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим відшкодуванням покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого, а не шкода, якої зазнав потерпілий у звязку з виконанням судового рішення, і по-друге, розмір шкоди, що встановлений рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2016р. відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення і суд не вправі змінювати його під час вирішення справи про стягнення грошових коштів, які є мірою відповідальності боржника за порушення останнім грошового зобовязання. Саме в даній ситуації слід врахувати висновки Верховного Суду України, висловлені в постанові № 6-3019цс15 і тому, дану вимогу суд залишає без задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.5), а також витрати на правову допомогу згідно договору від 13.06.2016р. (а.с.25) в розмірі 3000 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.29), а також розрахунком розміру правової допомоги (а.с.26) та актом виконаних робіт (а.с.27). На підставі наведеного та

Outcome: partial