Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладеного 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. та зареєстрованого за реєстровим № 1057. Мотивуючи свої вимоги тим, що він був власником вищезазначеної квартири. 04 червня 1993 року між ним та [PERSON] був укладений шлюб. В період шлюбу, з метою завчасного розпорядження своєю власністю, оскільки близьких родичів та дітей у нього не має. Він подарував спірну квартиру родичці дружини - [PERSON] 08 липня 2009 року відповідачка зареєструвала право власності на квартиру. При цьому обдарована ніколи не приймала предмету договору, ключі від квартири він їй ніколи не передавав. Своїх речей відповідачка у квартиру не завозила та ніколи не проживала, хоча в договорі дарування зазначено, що дарувальник передав ключі від квартири, що не відповідає дійсності. Він продовжував з дружиною сплачувати комунальні послуги, всі договори з комунальними установами, електропостачальною організацією укладені з ним. [INFO] його дружина померла, з того часу він втратив будь-які контакти з відповідачкою, яка проживає в м. Києві. Він не може отримати субсидію на комунальні послуги, хоча являється малозабезпеченою особою. Зазначає, що він побоюється, що відповідачка в будь-який момент може його вигнати з квартири, іншого житла у нього немає, будь-яких родичів, які б могли його приютити також немає. У момент укладення договору дарування, повністю покладаючись на рішення дружини, а також взявши до уваги їх різницю у віці, він не передбачив, що буде в такій скрутній ситуації. Здійснивши такий правочин, він мав на увазі розпорядитися своїм майном, після своєї смерті. Тобто, зазначений договір був про дарування квартири, а фактично заповітом. Вважає, що договір дарування підписаний ним під впливом помилки та вмовлянь його дружини, яка померла. Ухвалою суду від 20.09.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.06.2020, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 28.10.2020, витребувано докази. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що раніше квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.05.1193 року, виданого міською службою приватизації державного житлового фонду м. Миколаєва, зареєстрованого в ММБТІ 13.07.1993 року за реєстровим № 26971759. 04 червня 1993 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що він не має близьких родичів та дітей, а тому дружина порадила йому подарувати квартиру її родичці - відповідачці [PERSON] 27 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1057, відповідно до якого [PERSON] (далі - дарувальник) подарував, а [PERSON] (далі - обдарована) прийняла в дар квартиру [ADDRESS] . Згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору дарування квартири (далі - Договір), сторони домовилися, що під передачею квартири за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованою від дарувальника ключів від квартири та технічного паспорту відчужуваної квартири свідчить про те, що передача речі відбулася. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованій ключі від квартири та технічний паспорт на квартиру. Сторони усвідомлюють, що цим підтверджено передачу квартири обдарованій. В п. 3.1 Договору зазначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм нотаріусом роз`яснено. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Відповідно до п. 3.4 Договору, в присутності нотаріуса сторони заявили, що вони не позбавлені дієздатності, не страждають захворюваннями, які перешкоджають розуміти значення своїх дій щодо цього договору, а також про відсутність обставин, що змушують підписати договір на вкрай невигідних для себе умовах. 08 липня 2009 року [PERSON] зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.07.2009 року. Позивач зазначає, що з моменту укладення договору дарування квартири та до теперішнього часу він проживає у спірній квартирі та сплачує комунальні послуги. На підтвердження зазначеного суду надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг за частковими періодами починаючи з квітня 2016 року по липень 2019 рік. Позивач вказує, що всі договори з комунальними установами, електропостачальною організацією укладені з ним, проте, суд дане твердження не бере до уваги, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . В своєму позові позивач зазначає, що після смерті його дружини [PERSON] , він втратив всі контакти з відповідачкою та на теперішній час побоюється, що залишиться без житла, оскільки іншого житла та родичів у нього не має. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, від 26.03.2020 року, право приватної власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 27.05.2009 року. На виконання ухвали суду про витребування доказів, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко О.Г. було надано матеріали, на підставі яких посвідчувався спірний договір. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач згідно ст. 10 ЦПК зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Статтею 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. (Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.) Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто в причинах, які спонукали до його вчинення, крім випадків, встановлених законом. Пункт 3.1 Договору вказує на те, що сторонам роз`яснено вимога законодавства щодо змісту й правових наслідків договору. Сторони підтвердили, що договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарування здійснено без примусу, погроз чи насильства, тощо. Більш того, позивач у позовній заяві сам підтверджує що він подарував спірну квартиру відповідачці, обґрунтовуючи це відсутністю у нього інших родичів, з урахування різниці у віці між ним та його дружиною та їх сумісним рішенням. Договір укладений у присутності як позивача та й відповідачки особисто, особи сторін та їх дієздатність нотаріусом встановлено, так само як й належність дарувальнику квартири. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування, згідно частини 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 76, частини першої статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом помилки, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, тобто не довів обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed