Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договору недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю, вказуючи, що на підставі договору дарування від 29.03.1999 р. позивачеві належало 53/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: м.Харків, вул..Колективна, 3, його братові [PERSON] 47100 частин. На час укладання вказаного договору позивач перебував у шлюбі зі [PERSON] 20.12.2003 р. позивач на вимогу дружини уклав з нею договір дарування своєї частки будинку. Зазначає, що під час спільного проживання, у період з 2003 р. по 2011 р., вартість даної частини будівлі значно збільшилась за рахунок власних трудових зусиль та коштів позивача. Так, він працював водієм легкового автомобіля в АТЗТ «УРПБ «Шлях», де частину його заробітної плати виплачувати в натурі будівельними матеріалами. Крім того, він придбав шлакоблок, бруси, пісок, цемент, ондулін, гранвідсів, розраховувався з найманими робітниками. Були частково перебувані гаражі (знесені стіни та залитий фундамент), збудована альтанка, побудовано прибудову до будинку розміром 15,40 м х 4,50 м., перекрито дах новим шифером, налагоджено водопровід. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.12.2011 р. шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Після розлучення вони дійшли згоди про те, що позивач буде проживати у спірному будинку, оскільки іншого житла він не має, а будинок є їх спільною власністю. 22.03.202 р. син [PERSON] [PERSON] вивіз усі речі та майно з будинку, а 19.05.2012 р. позивач не зміг потрапити до будинку, оскільки на воротах та вхідних дверях будинку були змінені запірні пристрої. Після цього йому стало відомо, що 20.03.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування. Про намір укласти договір дарування або в іншій спосіб провести відчуження їх спільної частини будинку [PERSON] йому не повідомляла. Вважає вказаний договір недійсним з підстав, передбачених ч.4 ст.369 ЦК України, - у звязку з відсутністю необхідних повноважень у [PERSON], оскільки спірні 53/100 частин будинку є спільною сумісною власністю подружжя, але своєї згоди на укладання оскаржуваного договору позивач не надавав. Просить суд визнати недійсним договір дарування від 20.03.2012 р. та визнати 53/100 частин житлового будинку №3 по вул.Колективній в м.Харкові спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Пояснили, що прибудова зареєстрована як навіс, проте фактично є житловою прибудовою, має спільний дах з усім будинком. Вартість 53/100 частин будинку у грудні 2003 р. становила 50515 грн., а станом на 30.01.2015 р. 382945 грн., тобто істотно збільшилась. Також позивач пояснив, що вікон у прибудові не було, було залишено 4 отвори. Він не закінчив будівництво, оскільки з 19.05.2012 р. не має доступу до будинку (т.3 а.с.114). Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, просили застосувати позовну давність, яка згідно п.5 ст.258, ст.728 ЦК України становить 1 рік. [PERSON] пояснила, що спірна прибудова не є житловою та на момент укладання договору дарування була не закінчена будівництвом, в ній не було вікон та дверей, лише голі стіни із цегли, без підлоги та стелі ( т.1 а.с.57, 61). Третя особа [PERSON] проти позову не заперечував та пояснив, що у 2007-2008 р.р. позивач збудував прибудову, а в 2010 р. разом з ним зробив новий дах на будинку. У прибудові не було опалення, світла, підлоги та стелі, стіни викладені з цегли, без штукатурки. Відповідач [PERSON] та третя особа приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з*явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому приватний нотаріус [PERSON] надала письмові пояснення ( т.1 а.с.147), в яких просила про розгляд справи у її відсутність, відповідач [PERSON] про поважність причини неявки суду не повідомила, у звязку з чим суд вважає можливим розгляд справи у її відсутність. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, враховуючи письмові заперечення [PERSON] ( т.1 а.с.137), допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч.4 ст.369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним\~майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. \~ Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності\~правочину\~є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В судовому засіданні встановлено, що 29.03.1999 р. між [PERSON] як Дарителем та [PERSON] і [PERSON] як Обдарованими був укладений договір дарування, на підставі якого позивач одержав у власність 53/100 частин житлового будинку №3 з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул..Колективній в м.Харкові, з переліком конкретних приміщень і будівель, що передаються в дар (т.1 а.с.32). Серед переліку надвірних будівель, які за вказаним договором передані позивачеві [PERSON], зазначений навіс літ.Х. Відповідно, [PERSON] на підставі вказаного договору дарування належить право власності на 47/100 частин вказаного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, також виділених в натурі. За вказаною адресою позивач [PERSON] був зареєстрований з 30.05.2000 р., та знятий з реєстраційного обліку відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.06.2012 р. ( т.1 а.с.22, 63). Позивач [PERSON] перебував у шлюбі із [PERSON] з 17.11.1995 р., що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу 1-ВЛ № 311636 (т.1 а.с.33). 20.12.2003 р . позивач [PERSON] подарував своїй дружині [PERSON], а остання прийняла в дар 53/100 частин спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, дар оцінено в 26700 грн. (т.1 а.с.35). Згідно вказаного договору, на земельній ділянці, серед іншого, розташований житловий будинок літ А-1 (дерево, обкладене цеглою) житловою площею 37,7 кв.м. та навіс літ.Х. Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.12.2011 р. шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.1 а.с.34). 12.03.2012 р. [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 53/100 частин житлового будинку №3 з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого по вул..Колективній в м.Харкові (т.1 а.с.75). Таким чином, на час розгляду справи право власності на 53/100 частин домоволодіння зареєстровано на імя [PERSON], що ніким не оспорюється. Відповідно до даних техпаспорту, виготовленого КП «ХМБТІ» станом на 18.02.2012 р., у переліку господарських будівель та споруд , розташованих у домоволодіння по вул.Колективній, №3 в м.Харкові, зазначено навіс Ц, площею 60,4 кв.м., рік забудови - 2003 р. Житлова площа будинку літ.А-1 (дерево, обкладене цеглою) становить 37,7 кв.м. (т.1 а.с.79). В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на пояснення свідків. Так, згідно пояснень свідка [PERSON], який проживає по-сусідству, у період 2007-2010 р.р. позивач разом з братом звели стіни прибудови та зробили новий дах. При цьому позивач привозив для будівництва цеглу, пісок, фундаментні блоки, шифер, дерево. Свідок [PERSON], сусід, пояснив, що у 2008-2009 р.р. він бачив з вулиці, як на частині позивача на будівництві прибудови працювала бригада найманих робітників, яким позивач допомагав та якими керував. Також свідок бачив, як до частини позивача приїздив автомобіль з будівельними матеріалами. Свідок [PERSON], сусід, пояснила, що у 2007-2008 р.р. позивач почав будувати прибудову, для чого зробив фундамент, звів стіни з цегли, провів воду, привозив будівельні матеріали. Дах на весь будинок він з братом робив разом. Свідок [PERSON] пояснив суду, що він мав власний автокран, на якому у 2007-2010 р.р. допомагав позивачеві у будівництві фундаменту для прибудови, за що позивач сплатив йому 2000 грн. Свідок [PERSON] пояснив суду, що позивач найняв його для будівництва прибудови і свідок з іншими робітниками у 2008 -2010 р.р., в теплу пору року, збудували йому прибудову, зробили новий дах на весь будинок. Позивач допомагав їм виносив сміття, подавав матеріал на дах, крім того, розраховувався з ними. Прибудова зроблена біля глухої стіни будинку, тобто не мала внутрішнього сполучення з будинком. Позивачем не оспорювалась та обставина, що спірна будівля уявляла собою цегляні стіни з чотирма отворами, без вікон та дверей. Згідно ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до роз*яснення Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Таким чином, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з*ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об*єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об*єкту. Як вбачається з висновку судово-технічної експертизи 9055/1075 від 30.01.2015 р., будівля, заінвентаризована в технічному паспорті на домоволодіння №3 по вул..Колективній в м.Харкові від 18.02.2012 р. як навіс літ.Ц, є прибудовою до житлового будинку, що незавершена будівництвом. Оскільки роботи по будівництву виконані не в повному обсязі, функціональне призначення приміщень визначити не надається можливим. 2) На момент обстеження будівля, заінвентаризована як навіс літ.Ц, не відносилась до нежитлових (допоміжних) частин будинку. 3) Загальна вартість робіт з будівництва прибудови станом на 2015 р. складає 103278 грн. 4) В результаті зведення будівлі, заінвентаризованої в технічному паспорті як навіс літ.Ц, інвентаризаційна вартість 53/100 частин домоволодіння збільшилась на 22417 грн. в цінах на 2012 р. 5) Ринкова вартість 53/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул..Колективній №3 в м.Харкові в цінах станом на грудень 2003 р. складає 50 515 грн. 6) Ринкова вартість 53/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул..Колективній №3 в м.Харкові в цінах станом на березень 2012 р. складає 273\~721 грн. (т.2 а.с.199). Вказаний висновок судом не приймається до уваги, оскільки дані про стан спірної будівлі, отримані експертом на час обстеження у 2015 р. (п.п.2, 3 - щодо віднесення до житлових приміщень та вартості робіт), не можуть відповідати даним про стан будівлі на час укладання оскаржуваного договору 20.03.2012 р., оскільки новий власник [PERSON] після набуття права власності за власні кошти та власними зусиллями проводила роботи у цій прибудові, що також сприяло зростанню її вартості. За результатами натурного обстеження експертом було встановлено, що частина підлоги в спірній будівлі розміром 3,95 м. х 6,50 м. уявляє собою піщаний підстилаючий шар, в іншій частині не виконана, опалення та електропостачання відсутнє. Опоряджувальні роботи, встановлення вікон та вхідний дверей, заповлення прорізів виконані [PERSON] після 2012 р. Як вбачається з аналізу зміни вартості домоволодіння, викладеного у дослідницькій частині висновку експерта, вартість будівель та споруд станом на 18.02.2012 р. у порівнянні з 16.12.2003 р. зросла по кожному з досліджуваних обєктів нерухомості, стан яких залишався незмінним, що, на думку суду, свідчить про загальне зростання цін на ринку нерухомості через збільшення попиту. Згідно пояснень свідків, спірна будівля не мала внутрішнього сполучення з основними частинами будинку через двері, що характеризує прибудову як житлову, у звязку з чим викликає сумнів твердження експерта про наявність внутрішнього сполучення через спільну покрівлю. Крім того, пояснення свідків щодо часу будівництва спірної будівлі (2007-2010 р.р.) протирічить даним техпаспорту від 18.02.2012 р., де зазначений рік забудови навісу літ.Ц - 2003 р., і вказані протиріччя не були усунути ані експертним шляхом, ані шляхом оскарження дій працівника КП «ХМБТІ» щодо внесення даних до техпаспорту. Враховуючи, що житлова площа будинку літ.А-1 (37,7 кв.м.) та конструктивні елементи стін (дерево, обкладене цеглою) у період з 20.12.2003 р. до 20.03.2012 р. не змінились, крім того, спірна будівля не завершена будівництвом і відсоток незавершеного будівництва не визначений, у зв*язку з чим суд вважає позовні вимоги щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - не доведеними. Пояснення свідків у цьому випадку не є допустимими доказами у розумінні ст.59 ЦПК України, оскільки факт утворення нового обєкта нерухомого майна має бути підтверджений певними письмовими доказами, якими встановлено відповідний відсоток незавершеного будівництва та можливість експлуатації спірного об*єкта за призначенням. Крім того, суд вважає, що зростання ринкової вартості 53/100 частин домоволодіння (п.5,6 висновку експерта) обумовлено загальним зростанням вартості об*єктів нерухомості, незалежно від наявності спірної будівлі, відтак, наявність прибудови, незавершеної будівництвом, не визначеною за своїм функціональним призначенням, не є поліпшенням, яке істотно збільшило вартість житла. За відсутності доказів такої суттєвої ознаки як істотність збільшення вартості будинку, відсутні і підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, [PERSON], укладаючи договір дарування з [PERSON], мала усі повноваження , необхідні для укладання такого договору, оскільки вказане майно було її особистою власністю, у звязку з чим відсутні підстави, передбачені ч.4 ст.369 ЦКК України, на які посилається позивач, для визнання його недійсним. За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених вимог і підстав, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed