Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій [PERSON] щодо укладення договору позики від 12.11.2013 року між [PERSON] та ДП «ДГ «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України неправомірними та визнання недійсним договору позики від 12.11.2013 року між [PERSON] та ДП «ДГ «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН України. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що спірним договором встановлена плата у вигляді відсотків за користування позикою та порядок їх сплати, щомісячно не пізніше 12 числа кожного календарного місяця за попередній місяць, що вказує на те, що договір позики від 12 листопада 2013 року є удаваним та укладений з метою приховування іншого правочину, а саме кредитних правовідносин, спірний договір є кредитним договором, а кредитодавцем не може виступати фізична особа. Встановлення спірним договором позики пені на рівні 5% в день є неправомірним та прийняте без урахування ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» відповідно до якого розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Спірний договір позики від 12 листопада 2013 року укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року, адже п.2 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, передбачено непогодження спірного договору позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. А за статутом директор мав право укладати лише господарські договори. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами (а.с.35). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечила проти задоволення позову, оскільки ЦК України не містить виключення щодо права на одержання процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором, а також щодо субєктного складу, визнання спірним договором розміру пені відповідає свободі договору та нормам ЦК України, а керівник підприємства [PERSON] мав повноваження на укладення спірного договору, що також підтверджується його контрактом, який був наданий при його укладенні. Надала письмові заперечення (а.с.43-45). Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову та пояснив, що враховуючи не урожайність 2012 та 2013 років та відсутність належного фінансування у підприємства виникла потреба в коштах, на його звернення з приводу браку коштів Академія давала згоду на залучення інших джерел фінансування, був уповноважений на укладення договору, а його дії були правомірними. Суд, заслухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що між [PERSON] та Державним підприємством «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України в особі директора [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики від 12 листопада 2013 року, за умовами якого позикодавець зобовязується передати позичальнику позику, а останній зобовязується повернути позикодавцю позику у визначені в даному Договорі строк і порядку, зокрема в частині визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті за ч.2 ст. 524 ЦК України, а також сплатити проценти в розмірі та порядку, встановлених Договором. Згідно пп. п.2.1 Договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 500000 (пятсот тисячь) гривень, що еквівалентно 60976 доларів США (сума позики) за курсом (8,20 грн./ долар США), за яким ПАТ КБ Приватбанк придбаває долари США у своїх відділеннях в м.Кіровограді, станом на день укладення договору. Згідно пп. 2.2, 2.6 договору за цим Договором позичальник зобовязаний сплачувати проценти в розмірі 36 % річних від суми позики (або її частини, з урахуванням пп. 2.3 Договору) до дня фактичного повернення позики. Сплата процентів здійснюється щомісяця не пізніше 12 числа кожного календарного місяця за попередній місяць. Підпис позичальника в спірному Договорі позики скріплений печаткою позивача (а.с.49). Статтею 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 липня 2012 року по справі № 6-79цс12, договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. А субєкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Однак позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами спрямованість волі сторін спірного договору позики саме на встановлення кредитних відносин. А встановлення спірним договором позики процентів за договором позики, її розміру і порядок одержання процентів регулюється ст. 1048 ЦК України та саме по собі не може бути підставою для визнання спірного договору з цих підстав удаваним. Крім того, спірний договір позики укладений між фізичною особою (позикодавцем) та юридичною особою (позичальником) на відміну від кредитного договору, кредитодавцем за яким може бути лише банк або інша фінансова установа (ст. 1054 ЦК України). Згідно п. 6.6 Статуту Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України», затвердженого Президентом Національної академії аграрних наук України 23.01.2012 року та 29.03.2012 року (нова редакція), директор, діючи від імені та в його інтересах, відповідно до законодавства та в межах цього Статуту і контракту, самостійно вирішує питання діяльності Господарства, за винятком тих, що віднесені до компетенції Академії, Інституту, Станції і трудового колективу Господарства, зокрема укладає господарські договори, здійснює інші повноваження, віднесені законодавством, Академією, цим Статутом і контрактом до компетенції директора. Таким чином, статут Господарства не містить вичерпного переліку повноважень директора Господарства, який також відсилає до контракту. Так, згідно пункту 15 Контракту №1 від 31 травня 2012 року [PERSON], директор Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства степової зони Національної академії аграрних наук України» (далі - Керівник) має право діяти від імені господарства, представляти його на всіх підприємствах, в установах та організаціях; укладати господарські та інші угоди, вирішувати інші питання, віднесені законодавством, Станцією та Академією, статутом господарства та цим контрактом до його повноважень. Таким чином, аналіз положень Статуту позивача та Контракту №1 від 31 травня 2012 року свідчить про те, що [PERSON] як керівник та директор ДП «ДГ «Червоний землероб» КДСГДС [PERSON] був уповноважений на укладення не тільки господарських, але і інших угод, а доводи позову в цій частині суд ваважає необґрунтованими та судом відхиляються. Згідно п. 2.7 спірного договору позики зазначену вище суму грошових коштів позичальник зобовязується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 12 грудня 2014 року. Згідно пунктів 3, 4 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов'язаннями, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 809 від 15 червня 2011 року, для погодження залучення підприємством кредиту (позики), надання гарантії або поруки за таким зобов'язанням підприємство подає Мінфіну або уповноваженому органу заяву, з доданими документами. Мінфін або уповноважений орган протягом 30 робочих днів після надходження заяви приймає рішення щодо погодження залучення кредиту (позики), забезпечення підприємством виконання зобов'язань за кредитом (позикою) порукою або гарантією чи відмови у погодженні, про що письмово повідомляє підприємству. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, за змістом вимог 6 статті 3 ЦК України, ч.ч.1, 2 ст. 60 ЦПК України обовязок довести ту обставину, що позивачем не погоджувався спірний договір позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю як матеріальним, так і процесуальним законом покладений на позивача. Однак, позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що вказаний спірний договір позивачем не погоджений Мінфіном чи з органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю. Разом з тим представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними матеріалами (а.с.35). Оскільки позивач обмежився наявними в матеріалах справи доказами, а суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову через недоведеність позивачем обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог зокрема спрямованості волі сторін спірного договору позики на встановлення кредитних відносин, непогодження позивачем спірного договору позики з Мінфіном чи органом виконавчої влади, який здійснює функції управління державною власністю та неправомірності дій [PERSON] щодо укладення спірного договору. Пунктом 6.2 спірного договору позики передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу, а також пеню у розмірі 5 відсотків від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.611 ЦК України). Згідно ч.2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вказані вимоги також поширюються і на визначення сторонами договору розміру пені. Отже, визначення договором розміру пені відповідає принципу свободи договору, передбаченої ст. 6 ЦК України, та саме по собі не є підставою для визнання спірного договору в цілому недійсним. Посилання позивача на ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» щодо розміру встановлення договором пені в розміру 5% в день суд вважає необґрунтованим, адже суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, однак позивач не врахував, що спірний договір укладений з фізичною особою, тобто з особою яка за даним договором не є субєктом підприємницької діяльності, а тому вказаний закон до спірного договору не застосовується. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання дій [PERSON] щодо укладення спірного договору та визнання недійсними договору позики від 12.11.2013 року є не доведеним будь-якими належними та допустимими доказами, необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed