Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 13000 грн. , середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в сумі 5000 грн. В судовому засіданні позивач зменшив розмір позовних вимог щодо заборгованості по заробітній платі згідно наданої довідки до 6756,77грн та підтримав позовні вимоги в іншій частині. В обгрунтування позову зазначив, що з 30.08.2012 року працював за посаді сторожа ВАТ «Кіровоградський кар'єр». 17.10.2013 року звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗПП України. При звільненні з роботи відповідач не зробив розрахунку відповідно до ст. 116 КЗпП України. Вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає , що діями відповідача спричинена моральна шкода, яку оцінює в 5000 грн., оскільки із-за відсутності коштів змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а саме нічим платити за комунальні послуги, в будинку постійно холодно, змушений економити газ, постійно хвилюється, із- за відсутності коштів немає грошей на лікування. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнала частково, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6756,77 грн. Щодо стягнення моральної шкоди позов не визнала зазначивши , що позивач не довів причинно-наслідкового зв'язку між вказаними ним обставинами та діями відповідача. Зазначила, що причиною несвоєчасної виплати заробітної плати стало тяжке фінансове становище підприємства, оскільки 02.04.2010 Господарський суд Кіровоградської області у відношенні відповідача порушив провадження у справі про банкрутство. Тож не виплата заробітної плати сталася не з вини відповідача, а з підстав від нього не залежних. Позивачу було відомо про тяжкий фінансовий стан відповідача ,йому ніщо не заважало знайти собі іншу роботу та отримувати достойну заробітну плату. Просить суд задовольнити вимоги позивача частково щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 6756,77 грн., в решті позовних вимог відмовити в зв'язку з відсутністю доказів. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. 30.08.2012 року позивача прийнято на посаду сторожа ВАТ «Кіровоградський кар'єр». 17.10.2013 року звільнений з роботи за п.1 ст.36 КЗПП України., що підтверджується трудовою книжкою (а. с. 3-4). При звільненні з роботи відповідач не зробив розрахунку з позивачем відповідно до ст. 116 КЗпП України, на даний час заборгованість становить відповідно до довідки (а.с. 20) -6756,77 грн. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається Законом. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних дів. Згідно до положень ч.І ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату власної праці відповідно до актів законодавства. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку , щодо часткового задоволення позову. Оскільки на час винесення рішення у справі, спору між сторонами, щодо розміру заборгованої заробітної плати не має , в цій частині позов представником відповідача визнано , позов в цій частині підлягає задоволенню в розмірі - 6756,77грн без врахування обов»язкових відрахувань та зборів. Згідно наданої довідки ( а.с. 35) ,розмір середньомісячного заробітку -1064,58 грн. , середньоденний розмір заробітку -54,59грн. У жовтні 2013 року з дня звільнення робочих 10 днів , листопаді -21 дні, грудні -22 дні, січні 2014 року -20 днів, лютому - 20 днів, станом на 05.03.14 року - 3 дня . Що складає - 97 днів вимушеного прогулу. А тому, до стягнення підлягає середній заробіток за вимушений прогул в розмірі 5295,60 грн. без врахування обов»язкових відрахувань та зборів. В частині позову про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн., суд дійшов висновку щодо відмови в її стягненні , оскільки не надано жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, порядок відшкодування якої визначено статтею 2371 КЗпПУ. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved