Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та відшкодування завданої моральної шкоди, посилаючись на те, що з 26 квітня 1988 року по 01 грудня 2019 року знаходився в трудових відносинах з відповідачем, однак після звільнення по день звернення до суду відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не виплатив належні йому розрахункові кошти в розмірі 93414,07 грн. Позивач також вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення по справі, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права та відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у відповідача не виключає його вини в невиплаті належних позивачу коштів при його звільненні. Крім того, внаслідок зазначених протиправних дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, яку він оцінив в 500000,00 грн. та просить суд стягнути з відповідача, оскільки невиплата належної позивачу заробітної плати при звільненні впливала все більше до погіршення його здоров`я, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача за отриманням невиплаченої заробітної плати та не міг звернутися до лікарів з метою лікування через брак коштів, внаслідок чого вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У судове засідання позивач не з`явився, але надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, на призначення судової психологічної експертизи з метою встановлення факту спричинення йому моральної шкоди та визначення її розміру не наполягав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але від нього до суду надійшла заява, заперечення згідно яких просив суд про розгляд справи без його участі, позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати визнав та не заперечував проти їх задоволення, вимоги про стягнення моральної шкоди просив залишити без задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, давши їм оцінку, вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою частковому задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, а також обов`язком власника (роботодавця) відшкодувати моральну шкоду працівникові тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України та Цивільним кодексом України. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] , позивач по справі, (а.с. 8-9, 37-38) з 26 квітня 1988 року по 01 грудня 2019 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Дослідне господарство ім.М.І.Кутузова Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України», відповідачем по справі, (а.с. 71-82), що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 06 квітня 1988 року (а.с. 10-11, 40-41). 01 грудня 2019 року наказом № 83 від 30 листопада 2019 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України його було звільнено з роботи за згодою сторін, що підтверджується записами його трудової книжки. Як вбачається з довідки, виданої Державним підприємством «Дослідне господарство ім.М.І.Кутузова Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» № 01-04/92 від 15 травня 2020 року, заробітна плата [PERSON] , позивача по справі, за 2019 рік становить 205867,24 грн. (а.с. 12, 41). З довідки, виданої Державним підприємством «Дослідне господарство ім. М.І. Кутузова Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» № 01-04/106 від 10 червня 2020 року, заборгованість перед [PERSON] , позивачем по справі, по заробітній платі за період з жовтня 2019 року по грудень 2019 року складає 93414,07 грн. (а.с. 13, 42). Згідно довідки № 15-А-1325/0313-9172 від 18 вересня 2020 року, виданої Головним управлінням держпраці в Одеській області, звернення [PERSON] , позивача по справі, розглянуто та встановлено порушення норм чинного трудового законодавства України при його звільненні (а.с. 45). Доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі, на момент звернення до суду з даним позовом, Державним підприємством «Дослідне господарство ім.М.І.Кутузова Одеської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України», відповідачем по справі, суду надано не було. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача на його користь невиплаченої при звільненні заробітної плати у розмірі 93414,07 гривень, суд звертає увагу на наступне. Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. ст. 47, 116 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, оскільки закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Як вбачається з матеріалів справи та сторонами не оспорювалося, позивачу при його звільненні відповідачем не виплачені всі належні розрахункові виплати в сумі 93414,07 грн., що підтверджується довідкою № 01-04/106 від 10 червня 2020 року, виданою відповідачем (а.с. 13, 42). Проаналізувавши вищевикладені докази в сукупності, враховуючи, що відповідач не оспорює та не заперечує проти суми розрахункових коштів, які не виплачені позивачу при його звільненні, суд прийшов до висновку, що право позивача порушено, тому підлягає судовому захисту, а позовні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні в сумі 93414,07 грн.підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахункових коштів, які не виплачені позивачу при його звільненні, по день ухвалення рішення у наявній справі, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Вказані висновки відповідають правовій позиції викладеній у рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц. Судом було встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі відповідачем з позивачем при звільненні не проведено, а невиплачена заборгованість підлягає стягненню за судовим рішенням, ухваленому у цій справі. Таким чином, визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду позивача з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі не сплив. Відповідно до роз`яснень, які викладені у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що у разі встановлення при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Із наявної у матеріалах справи довідки за № 01-04/106 від 10 червня 2020 року (а.с. 13) про заробітну плату позивача вбачається, що його середня заробітна плата за два місяці, які передували звільненню (жовтень - листопад 2019 року) складала 19899,14 грн. (5946,58 + 13952,52). Кількість робочих днів в жовтні 2019 року - 22 дні, в листопаді 2019 року - 21 день. Отже, середньоденний заробіток за один робочий день складає 462,77 грн. (19899,14 грн. : (22 дні + 21 день). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає: - грудень 2019 року (починаючи з 02.12.2019р.) - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - січень 2020 року - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - лютий 2020 року - 20 робочих днів х 462,77 грн. = 9255,40 грн.; - березень 2020 року - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - квітень 2020 року - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - травень 2020 року - 19 робочих днів х 462,77 грн. = 8792,63 грн.; - червень 2020 року - 20 робочих днів х 462,77 грн. = 9255,40 грн.; - липень 2020 року - 23 робочих дні х 462,77 грн. = 10643,71 грн.; - серпень 2020 року - 20 робочих днів х 462,77 грн. = 9255,40 грн.; - вересень 2020 року - 22 робочих дні х 462,77 гр. = 10180,94 грн.; - жовтень 2020 року - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - листопад 2020 року - 21 робочий день х 462,77 грн. = 9718,17 грн.; - грудень 2020 року - 22 робочих дні х 462,77 гр. = 10180,94 грн.; - січень 2021 (до дня ухвалення рішення) - 11 робочих днів х 462,77 грн. = 5090,47 грн., а всього: 130963,91 грн. (9718,17 + 9718,17 + 9255,40 + 9718,17 + 9718,17 + 8792,63 + 9255,40 + 10643,71 + 9255,40 + 10180,94 + 9718,17 + 9718,17 + 10180,94 + 5090,47). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 02 грудня 2019 року по день ухвалення рішення, тобто 19 січня 2021 року складає 130963,91 грн. Вказана сума визначена з урахуванням сплати обов`язкових податків та інших обов`язкових платежів, передбачених діючим законодавством. Разом з тим, суд зазначає, що за положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Суд вважає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України (зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Отже, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/5456/15-ц). Отже, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Позаяк представник відповідача не заперечував проти розміру належних до виплат [PERSON] сум на день звільнення, спір з цього приводу відсутній, а тому суд прийшов до висновку, що немає підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проаналізувавши вищевикладені докази в сукупності, суд вважає, про вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахункових платежів при його звільненні по день ухвалення рішення підлягають задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 130963,91 грн. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заподіяної моральної шкоди, слід звернути увагу на наступне. Як вбачається з пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 19 липня 2016 року [PERSON] , позивач по справі, є інвалідом 2 групи (загальне захворювання), довічно (а.с. 16, 47). Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 11 липня 2020 року, виданої медичним центром ТОВ «Кардіка Асістанс», [PERSON] , позивач по справі, має діагнози: ІБС; стабільна стенокардія напруги ф.к.; початковий атеросклероз коронарних артерій; гіпертонічна хвороба III ст.; гіпертензійне серце (а.с. 14, 15, 43, 44) Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз`ясненнями, які викладені у п. 9, п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа Станков проти Болгарії, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи. Судом встановлено, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено, гарантоване ст. 43 Конституції України, право [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, а наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата [PERSON] нормальних життєвих зав`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини. Враховуючи характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок незаконного звільнення, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, протиправність діяння відповідача по незаконному звільненню позивача, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями заподіювача, суд приходить до висновку, що обґрунтованим та справедливим буде відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. у зв`язку з чим вимога позивача про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Суд, проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, прийшов до висновку, що пред`явлений [PERSON] позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Правові засади справляння судового збору та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судовий збір», ст. 133 ЦПК України судовий збір включається до складу судових витрат. Судом встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, на підставі Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено повністю, та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2243,79 грн. (934,14 грн. (1 відсоток від суми стягненої заборгованості по заробітній платі) + 1309,64 грн. (1 відсоток від суми стягненого середнього заробітку). Також, враховуючи, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково (5000,00 грн.), то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 75,00 грн. (7500,00 грн. : 100 х 1 %). Решту суму судового збору в розмірі 7425,00 грн. (7500,00 грн. - 75,00 грн.) слід віднести за рахунок держави (за вимогу про відшкодування моральної шкоди). Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір на загальну суму 2318,79 грн. (2243,79 грн. + 75,00 грн.). На підставі ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. ст. 47, 115, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial