Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Національної спілки письменників України (далі - НСПУ) в особі голови Сидоржевського Михайла Олексійовича, в якому просить, з урахуванням останньої редакції уточнених позовних вимог: визнати недійсним рішення Правління Національної спілки письменників України від 03.12.2015 про продаж частини майна в Одеському Будинку творчості як таке, що супе¬речить п. д) ст. 4.7 п. а) ст. 4.14, п. є) ст. 4.15 і ст. 5.12 (чинного на момент прийняття незаконного рішення Статуту НСПУ; визнати недійсним Статут Одеського будинку творчості письменників, який незаконно за¬реєстрований 01.07.2016 всупереч нормі пункту е) статті 4.14 діючого Статуту НСПУ, яка сформульована у такій редакції: «Правління НСПУ: є) ухвалює рішення про створення, реорганізацію або ліквідацію госпрозрахункових установ, організацій, підприємств, фон¬дів тощо, затверджує положення про їхню діяльність»; визнати недійсним Статут Національної спілки письменників України, прийнятий у но-вій редакції IX позачерговим з`їздом НСПУ 28.09.2017 з порушеннями норм чинного за-конодавства України; зобов`язати Відповідача привести Статут НСПУ, прийнятий у новій редакції IX позачер¬говим з`їздом НСПУ 28.09.2017, у повну відповідність з чинним законодавством України та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що він був Головою Київської обласної організації НСПУ і членом Правління НСПУ. 03.12.2015 Правлінням НСПУ було прийнято рішення щодо продажу майна в Одеському Будинку творчості в порушення вимог Статуту НСПУ, оскільки не було погоджено належною кількістю членів Правління. Крім того, 01.07.2016 було зареєстровано новий Статут НСПУ, який позивач вважає було прийнято також з порушенням вимог законодавства зокрема, ст. 5 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки». В подальшому Рішенням Секретаріату НСПУ від 10.11.2016 було скасовано тимчасове призначення позивача головою військово-шефської комісії, чим позивач вважає йому було завдано моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн. За таких обставин, з метою відновлення своїх порушених прав, позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. Ухвалою суду від 23.11.2016 відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, у зв`язку із цим внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України та викладено його у новій редакції. Згідно з п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На виконання вимог п. 9 Перехідних положень ЦПК України, ухвалою суду від 11.12.2018 у вказаній справі закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, відзиву на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача та представника відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Судовим розглядом встановлено, що позивач був членом Правління НСПУ. Згідно наданого позивачем Статуту НСПУ в редакції від 11.06.2015, п. 4.14. передбачено, що Правління НСПУ розглядає і вирішує найважливіші питання діяльності НСПУ за винятком тих, що належать до компетенції з`їзду (загальних зборів) НСПУ; погоджує довгострокову (більш одного календарного року) оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, земельних ділянок та іншого майна на які НСПУ має право згідно з чинним законодавством України; у виняткових випадках за протокольним погодженням не менше двох третин обласних (територіальних організацій) вирішує питання про відчуження майна НСПУ. Відповідно до ухвали правління НСПУ від 03.12.2015, на засіданні було присутньо 50 з 63-х членів Правління НСПУ, крім того, рішення щодо реалізації об`єктів НСПУ в м. Одеса, яке позивач вважає незаконним, було прийнято 48 членами правління, тобто більше ніж 2/3 членів Правління НСПУ. За таких обставин, доводи позивача щодо прийняття такого рішення з порушенням вимог п. 4.14. Статуту НСПУ в редакції від 11.06.2015 є необґрунтованим, а отже, вимоги позову в частині визнання рішення правління НСПУ від 03.12.2015 недійсним задоволенню не підлягають. Крім того, вимоги позивача про визнання недійсним Статуту Одеського будинку творчості письменників від 01.07.2016, який було прийнято на думку позивача всупереч нормі пункту е) статті 4.14 діючого Статуту НСПУ та визнання недійсним Статуту Національної спілки письменників України, прийнятого у но¬вій редакції IX позачерговим з`їздом НСПУ 28.09.2017, суд вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки матеріали справи не містять копій вказаних статутів, крім того , позивачем не було заявлено відповідного клопотання про витребування вказаних статутів, що унеможливлює суд надати належну оцінку доводам позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Що стосується вимог позову про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Оскільки в судовому засіданні не знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивача діями відповідача, то вимоги позову щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на обгронтування позовних вимог.

Outcome: dismissed