Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» в якому просить визнати договір фінансового лізингу № 00168 від 15.06.2016 року недійсним, стягнути 49500,00 грн., які були ним сплачені, а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 15.06.2016 року між ним та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» був укладений договір Фінансового лізингу №00168, згідно якого предметом Лізингу мав бути транспортний засіб марки МТЗ 892 «Белорус», Д-245. Відповідно до умов Договору лізингодавець (відповідач) взяв на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що позивач повинен спочатку сплатити перший платіж за транспортний засіб в сумі 49500,00 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого передасть йому в користування предмет лізингу. 15.06.2016 року позивачем було перераховано вказану суму на розрахунковий рахунок відповідача. Після детального ознайомлення позивача з вказаним договором, він довідався, що при його укладенні представник відповідача свідомо ввів в оману, запевняючи, що сплачені кошти являються частковою оплатою вартості транспортного засобу, тоді, як в договорі було зазначено, що дані кошти являються адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. В звязку з цим позивач і вирішив звернутися до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу № 00168 недійсним та стягнення з відповідача сплачені за договором кошти у розмірі 49500,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Від відповідача 04.10.2016 року до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, згідно яких представник відповідача просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог так як він є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах і виключно на припущеннях позивача. Вважають, що позивач своїм підписанням договору та сплатою ним адміністративного платежу та частини авансових платежів, погодився з умовами фінансового лізингового договору, тому зі сторони відповідача було дотримано всі вимоги чинного законодавства України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази та письмові заперечення відповідача, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. 15.06.2016 року між позивачем та ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 00168, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати предмет лізингу - транспортний засіб марки МТЗ 892 «Белорус», Д-245, зазначений у п.1.2. договору та специфікації, що є додатком № 1 до договору, вартістю 495000 грн та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором. Відповідно до ч. 5 п.1\~ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.\~\~\~\~ У відповідності до\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г)інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного 15 червня 2016 року, перший платіж складається з платежу за оформлення договору та авансового платежу. У відповідності до договору, платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, а також для здійснення необхідних дій лізингодавця, які повязані з передачею предмета лізингу, незалежно від назви призначеного платежу. Розмір такої компенсації за організацію становить 49500,00 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно зі\~ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «платіж за оформлення договору» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. \~\~\~\~ \~\~ Згідно з п. 2.\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до ч. 3\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.1. договору лізингу від 15.06.2016 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив платіж за оформлення договору, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право протягом трьох днів, з моменту підписання договору, розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає сплачений авансовий платіж та/або частина авансового платежу та 20% від сплаченого платежу за оформлення договору. У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушенням строку вказаного в договорі, платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій щодо його відповідальності не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Згідно з ч. 6\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. У ч.1\~ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. ст.\~806,\~807 ЦК України\~до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки (ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Згідно з ч.12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5\~у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України\~цього Кодексу. Вказані порушення, відповідно до ст.\~10, п. 5 ч. 1 ст.\~21 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~ст. 638 ЦК України,\~ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~є підставою для розірвання договору на надання послуг. \~\~ \~\~ Аналізуючи умови оскаржуваного договору, суд робить висновок, що п.12.1 оскаржуваного договору є несправедливим відносно споживача та суперечить загальним принципам, зазначеним в ч.1ст.808 ЦК України, а також положенням\~Закону України «Про захист прав споживачів»,\~оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача /лізингоодержувача/ та виключення такої для лізингодаця. Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а така диспропорція та порушення принципу добросовісності завдають шкоди позивачу, оскільки за змістом договору, в будь-якому випадку останній в гірших умовах та несе тягар відповідальності за договором без будь-яких гарантій на отримання предмету лізингу та можливості його належної експлуатації. Висновок суду кореспондується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у справі №6-13507св15 від 16.12.2015 року. Крім того, відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~, цей Закон регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг. Відповідно до п.5 ч.1\~ст. 4 вказаного Закону, фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. (п.5 ч.1 ст. 1 Закону ) Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. (ч.1 ст. 5 Закону ) Фінансовою установою є - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Тобто, чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи. Частиною 1, 2\~ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. (ч. 2\~ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг») Відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг». Можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати послугу з фінансового лізингу, передбачено «Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 за № 492/9091 (далі - Положення № 21). Так, відповідно до розділу 2 Положення № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Разом з тим, згідно пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. З огляду на положення зазначених вимог чинного законодавства України суд вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій. В судовому засіданні було встановлено, що 29.12.2015 року, відповідно копії довідки Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу довідка серія ФЛ № 558. Товариство ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало. Отже, станом на дату укладання договору фінансового лізингу, відповідач не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому суд приходить до висновку, що відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу робить неможливим виконання умов договору фінансового лізингу з боку ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА». Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1\~ст. 227 ЦК України). Згідно приписів\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша\~статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1\~ст. 229 ЦК України\~встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж\~постанови\~передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми\~статті 230 ЦК України\~не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, в даному випадку має місце умисне замовчування представником ТОВ відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» на укладання договору фінансового лізингу. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 00168 від 15.06.2016 року з Додатками\~\~підлягає визнанню недійсним із стягненням із відповідача на користь позивача коштів у сумі 49500,00 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Також, на підставі\~ст. 88 ЦПК України, з відповідача також необхідно стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору\~\~в розмірі 551,20 грн.. \~\~\~\~\~\~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved