Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів, такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що є власником квартири [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстровані відповідачі по справі, а саме її невістка та внук. Однак, з 23.07.2013 року відповідачі по справі не проживають у спірній квартирі, так як виїхали в [PERSON] на постійне місце проживання, особистих речей відповідачів у спірній квартирі не має, заходів по утриманню житла вони не приймають. Посилаючись на норми ст. 405 ЦК України, просив визнати [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилися, надав суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, при цьому не заперечували про розгляд справи у заочному порядку, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON]., будучи належним чином повідомлена через житлову організацію, про час і місце розгляду справи, двічі не зявилася в судове засідання з невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомила. Третя особа представник органу опіки та піклування Орджонікідзевської рай адміністрації [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як встановлено судом на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2013 року позивач є власником однокімнатної квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 2478 (а.с.7-8). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], народився у м. Москва [PERSON] 05.02.2009 року, про що свідчить актовий запис № 1130, батьками вказані [PERSON], громадянин України та [PERSON], громадянка [PERSON] (а.с.12). З копії особового рахунку № 100142 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані з 23.07.2013 року позивач по справі [PERSON], її чоловік [PERSON], син [PERSON], невістка [PERSON] та неповнолітній [PERSON], відповідачі по справі (а.с.10). Однак, відповідачі будучи зареєстрованими у спірній квартирі, не проживають в ній починаючи з 23.07.2013 року, тобто з моменту реєстрації, про що свідчить складений житловою організацією акт від 18.12.2015 року на підставі пояснень свідків, які зазначені в акті. Згідно акту від 18.12.2015 року, свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідачів [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] з 23.07.2013 року. Обєктивно вказані обставини підтверджуються наданими з боку відповідачів слідуючими документами свідоцтвом про реєстрацію № 26 від 13.01.2014 року неповнолітнього [PERSON],[INFO] у [ADDRESS] (а.с.5), довідкою № б/н згідно якою [PERSON] з 13.01.2014 року разом з неповнолітнім сином [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] (а.с.6). Факт реєстрації за вищезазначеною адресою відповідача [PERSON] зазначений у її паспорті громадянки [PERSON] (а.с.11). Зважаючи на вимоги ст..72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки. Як розяснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, судам рекомендовано при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Уразі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву, про визнання позовних вимог, вказуючи, що вона та її неповнолітній син [PERSON] забезпечені житлом у м. Москва, тому не її права ні права її неповнолітнього сина порушені не будуть, наполягала на задоволенні позовних вимог [PERSON] З врахуванням зазначеної заяви відповідача, суд вважає за можливе постановити рішення про визнання [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщення у квартирі [ADDRESS], тим самим по суті задовольнити позовні вимоги. Згідно зі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст..79 ЦПК України відноситься судовий збір. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 974,40 гривень. Однак з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 974,40 грн., але відповідно до Закону України Про судовий збір від 08 липня 2011 року (зі змінами та доповненнями) ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає для фізичних осіб 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 487,20 грн., тобто позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 487,20 гривень, а ні 974,40 гривень. Згідно ч.2 ст.79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. З урахуванням переліченого суд вбачає можливим повернути позивачу зайво сплачену суму судового збору у розмірі 487,20 гривень.

Outcome: approved