Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор», ДП «Донецький облавтодор», третя особа [PERSON], про зміну формулювання звільнення, стягнення моральної шкоди, стягнення вихідної допомоги та компенсації за вимушений прогул, просив скасувати наказ № 4-к від 03.06.2013 р. про його звільнення з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» на підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України; змінити формулювання причини звільнення, звільнивши його з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, стягнути з «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» на його користь моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. Заявою від 06.12.2013 р. позивач уточнив позовні вимоги та просив: визнати незаконним наказ № 4-к від 03.06.2013 р. про його звільнення з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України на звільнення на підставі ст.. 38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн. Заявою від 22.01.2014 р. позивач знову уточнив позовні вимоги та просив: визнати незаконним наказ № 4-к від 03.06.2013 р. про його звільнення з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на підставі ч. 2 ст. 40 КЗпП України; зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили змінити запис в його трудовій книжці про звільнення з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України на звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням; стягнути з Дочірнього підприємства «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь моральну шкоду в розмірі 25000,00 грн.; зобов'язати відповідача виплатити йому вихідну допомогу у розмірі трьох місячних заробітків; зобов'язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з моменту звільнення до дня прийняття рішення судом. Свої вимоги мотивував наступним. Наказом № 92-к від 30.10.2012 р. він був прийнятий на роботу в філію «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» на посаду виконроба. Наказом № 5-к від 04.02.2013 р. його переведено на посаду майстра. 23.04.2013 р. висновком кардіологічного МСЕК він визнаний інвалідом 2 групи і йому рекомендовано працю на дому з кореспонденцією. В той же день він звернувся з заявою на ім'я начальника філії про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Інспектор відділу кадрів [PERSON] пояснила йому, що коштів на виплату компенсації за невикористану відпустку немає, тому його заяву розглянуть і повідомлять телефоном, коли потрібно забрати трудову книжку. Не дочекавшись наказу про звільнення, 27.05.2013 р. він приїхав на підприємство і на ім'я начальника філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» написав заяву про звільнення у зв'язку з отриманням 2-ої групи інвалідності на підставі ст. 39 КЗпП України. 03.06.2013 р. позивач ознайомився з записом в трудовій книжці, з якого вбачається, що наказом № 4 від 03.06.2013 р. я звільнений за станом здоров'я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, необґрунтованим, оскільки він не запрошувався до профспілкового комітету, тому вимоги щодо надання згоди профспілкового комітету на його звільнення були порушені. Не згоден з формулюванням звільнення, вважає, що досяг згоди з адміністрацією щодо звільнення, тому має бути звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначає, що внаслідок незаконних дій відповідача він втратив душевний спокій, нервує, втратив нормальні життєві зв'язки, звільнення вимагає додаткових зусиль для подальшої організації життя, погіршився стан здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначив в сумі 25000,00 грн. В заяві про уточнення позовних вимог від 22.01.2014 р. також посилається на те, що його дітей не включали до списків на оздоровлення влітку. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та заявах про уточнення позовних вимог. Просив позов, з урахуванням уточнень, задовольнити. Представник відповідача Захаров О.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення проти позову та пояснив, що позивача було звільнено із займаної посади у відповідності із чинним законодавством. Представник відповідача Величко А.Г. в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву в якій, просив відмовити в задоволенні позову та розглядати справу за його відсутність. Заслухав осіб, які беруть участь у справі, дослідив матеріали справи, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно наказу № 92-к від 30.10.2012 р. [PERSON] прийнято на посаду виконроба філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» з 30.10.2012 р. Наказом № 5-к від 04.02.2013 р. позивача переведено з посади виконроба на посаду майстра. З довідки до акту МСЕК серія 10ААБ № 369920 від 23.04.2013 р. вбачається, що позивачу встановлена друга група інвалідності на строк до 01.05.2014 р., та міститься висновок про умови і характер праці: в звичайних виробничих умовах працювати не може. Може працювати на дому: робота з кореспонденцією, з документацією. Заявою від 27.05.2013 р. позивач просив звільнити його за станом здоров'я у зв'язку з отриманням другої групи інвалідності, на підставі ст. 39 КЗпП України. Диспозиція зазначеної статті містить імперативний припис про те, що строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Спори про дострокове розірвання трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів. Заявою від 04.06.2013 р. позивач звернувся до начальника філії «Авдіївська ДЕД» з вимогою про виправлення помилкового запису в трудовій книжці, посилаючись на те, що його не повинні були звільняти без згоди первинної профспілкової організації, а звільнення мало відбутись у день подання заяви про звільнення. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами спору строковий трудовий договір не укладався, що унеможливило звільнення позивача у день подачі заяви саме на підставі ст. 39 КЗпП України. Доводи позивача про те, що ним 23.04.2013 р. подавалась заява про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Жодних інших заяв про звільнення позивачем не подавалось. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, то працедавець не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки таке право не передбачено законодавством. Волевиявлення працівника про звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було очевидним, не давало власнику підстав для іншого сприйняття волі працівника, однак не могло бути застосовано. Разом з тим, відповідач не був позбавлений права звільнити позивача по власній ініціативі на іншій підставі. За приписами п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Так, судом встановлено, що 27.05.2013 р. до Первинної профспілкової організації філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» направлено подання № 1, в якому ставиться питання про надання згоди на звільнення [PERSON] по п. 2 ст. 40 КЗпП України. Результати розгляду даного питання зафіксовані протоколом засідання профспілкового комітету № 6 від 03.06.2013 р., де зазначено, що профспілковий орган постановив «дати дозвіл на звільнення майстра [PERSON] по п. 2 ст. 40 КЗпП України». Наказом № 4-к від 03.06.2013 р. позивача за згоди профкому звільнено у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника посаді за станом здоров'я (п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Частина 2 ст. 40 має імперативний припис про те, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. З матеріалів справи вбачається, що дані вимоги додержані, адже звільнення відбулось після встановлення неможливості перевести працівника на іншу роботу. Таким чином, судом зроблено остаточний висновок про те, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності з вимогами трудового законодавства. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З урахуванням того, що судом встановлена правильність та відповідність чинному законодавству звільнення позивача, вимоги про зміну запису в його трудовій книжці про звільнення з посади майстра філії «Авдіївська ДЕД» ДП «Донецький облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України на звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги про виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі трьох місячних заробітків, оскільки згідно ст. 44 КЗпП України, лише внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Таких порушень у судовому засіданні не встановлено. Вимоги про зобов'язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня прийняття рішення судом також не законними та обґрунтованими, адже за змістом ст. 235 КЗпП України лише у разі якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Жодних перешкод для працевлаштування позивача судом не виявлено. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Суд вважає безпідставними та, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні не встановлено порушення прав позивача щодо звільнення з яким і пов'язує позивач виникнення моральної шкоди. Також суд відзначає, що зазначені позивачем обставини, як то протиправність дій відповідача, втрата душевного спокою, втрата нормальних життєвих зв'язків та необхідність докладання додаткових зусиль для подальшої організації життя не підтверджені належними та допустимими доказами, як наслідок, судом не встановлена наявність моральної шкоди, викликаної винними діями відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed