Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те що на підставі договору дарування житлового будинку від 11.11.2005 року, вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідач по [PERSON] зареєстрований у спірному будинку з 25.07.2000 року, але фактично не проживає в ньому з липня 2000 року. Відповідач у 2000 році виїхав на постійне місце проживання в м. Харків де і мешкає по теперішній час. Відповідач особистих речей у будинку не має, будинком не цікавиться, витрат по утриманні будинку не несе. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу ніхто не чинив та не чинить. На підставі вищевикладеного, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, в наданих суду заявах просили розгляд справи проводити без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягли в повному обсязі, просили їх задовольнити, згодні на проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, судовою повісткою про виклик, причину неявки суду не повідомив. Згідно до положення ч.3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить що позов підлягає задоволенню зі слідуючих підстав: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач є особою, яка не є і не була членом сім'ї позивача. Матеріали справи не містять доказів, що з відповідачем було укладено будь-яку угоду про порядок користування спірним приміщенням. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак згідно вимог положень статей 383, 391 ЦК України вимога власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, підлягає задоволенню. Як вбачається з домової книги, відповідач зареєстрований у вищевказаному будинку з 25.07.2000 року /а.с 19-22/. Судом встановлено, що позивач набула право власності на житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.11.2005 року /а.с. 15-17/. Згідно довідки Новоіванівської сільської ради Лозівського району Харківської області від 23.05.2018 року, відповідач на час розгляду справи є зареєстрованим за вищевказаною адресою /а.с.23/. Згідно з актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 22.11.2017 року, 04.01.2018 року, 14.03.2018 року, 23.05.2018 року, в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], [INFO], але за вказаною адресою починаючи з 25.07.2000 року не проживає, його речей в будинку не має /а.с.24-27/. Суд встановив, що відповідач з 2000 року, у тому числі на момент набуття права власності позивачем на будинок - 11.11.2005 року, на момент звернення до суду з цим позовом у травні 2018 року у спірному будинку як член сім'ї позивача не проживав. Отже, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та відповідають вимогам закону. Суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved