Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 0,0533 га, кадастровий номер 3221455300:01:007:1125, для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] після померлого [INFO] [PERSON] . Свій позов обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, заповівши їй належне йому майно, а саме земельну ділянку площею 0,0533 га, кадастровий номер 3221455300:01:007:1125, для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі по справі ніколи не претендували на спірну земельну ділянку, оскільки отримали в спадщину після покійного інше нерухоме майно в м. Києві. Проте при оформленні своїх спадкових прав, їй стало відомо, що Державний акт на вказану земельну ділянку на ім`я померлого [INFO] [PERSON] був виготовлений та підписаний головою Глевахівської селищної ради та начальником Васильківського районного відділу земельних ресурсів, проте Державний акт не пройшов державну реєстрацію та був знищений, а тому вона вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом. Представник позивача подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність останніх на підставі наявних даних в матеріалах справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), відповідно до ст. 1261 ЦК України. За положеннями ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, відповідно до ст. 1233 ЦК України. Положення ст.ст. 1216-1218, 1258, 1261 ЦК України зазначають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування може здійснюватися за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). В силу вимог п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України, однією з підстав набуття громадянами України права власності на земельні ділянки є прийняття спадщини. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Як роз`яснено п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7від, 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах проспадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. визначено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом достовірно встановлено, що [INFO] помер чоловік позивачки - [PERSON] , про що свідчить Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації смерті у місті Києві. Відповідно до заповіту від 11.10.2006 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. [PERSON] заповів своїй дружині [PERSON] земельну ділянку площею 0,0533 га, кадастровий номер 3221455300:01:007:1125, для ведення садівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах щодо спадкування» за згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Частиною 3статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечатьКонституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №237/08 до майна померлого [INFO] [PERSON] , спадкоємцями першої черги до його майна являються: позивач [PERSON] та відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину після смерті батька. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Із наданих матеріалів до спадкової справи вбачається, що на обов`язкову частку в спадковому майні має відповідач [PERSON] , 1947 р.н., як непрацездатна, а тому має право на 1/3 частку спадкового майна. Відтак розмір її обов`язкової частки у спадщині із врахуванням заповіту, складає 1/6 частину. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи положення ст. 1241 ЦК України, згідно яких відповідач [PERSON] має право на обов`язкову частку до спадкового майна померлого батька [PERSON] , суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки із врахуванням обов`язкової частки відповідача, та складеного заповіту, частка позивача у спадковому майні становить - 5/6. На підставі наведеного,

Outcome: partial