Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 01.08.2019 по 13.05.2020 працював на посаді продавця непродовольчих товарів у магазині «Walker» на підставі трудового договору укладеного з ФО-П [PERSON] . Як зазначає позивач, він був позбавлений можливості працювати з незалежних від нього обставин у зв`язку з карантином, тому на роботодавця покладався обов`язок виплачувати йому заробітку плату за час простою. Натомість позивачу нараховано та виплачено за березень 2020 - 2249 грн., за квітень 2020 - 599 грн. 13.05.2020 позивача було звільнено з посади за угодою сторін. Позивач вказує, що станом на сьогоднішній день йому не виплачено в повному розмірі заробітної плати за час простою. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 4198 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 13 962,80 грн., а також судовий збір. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що з позивачем 18.05.2020 було проведено остаточний розрахунок з виплатою заробітної плати на банківську картку, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є безпідставними. Вказав, що позивач подавав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати в період карантину та відповідно простою на підприємстві. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін. Згідно із ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що 01.08.2019 між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір, на підставі якого позивача прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів. Згідно п.3 трудового договору фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 4173 грн. на місяць та в подальшому зі збільшенням відповідно до діючого законодавства України. Згідно наказу (розпорядження) №27GER-00002 від 31.07.2019 [PERSON] прийнято на роботу з 01.08.2019 продавцем непродовольчих товарів у магазин Walker ТЦ «Dream Town» м. Київ, з окладом 4243 грн. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в подальшому - зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2020 року) з 12 березня 2020 року на усій території України встановлено карантин. Нормою пп. 3 п. 2 указаної постанови, в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, було заборонено з 17 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року роботу суб`єктів господарювання, яка передбачає приймання відвідувачів, зокрема закладів громадського харчування (ресторанів, кафе тощо), торговельно-розважальних центрів, інших закладів розважальної діяльності, фітнес-центрів, закладів культури, торговельного і побутового обслуговування населення, крім роздрібної торгівлі продуктами харчування, пальним, засобами гігієни, лікарськими засобами та виробами медичного призначення, засобами зв`язку, провадження банківської та страхової діяльності, а також торговельної діяльності і діяльності з надання послуг з громадського харчування із застосуванням адресної доставки замовлень за умови забезпечення відповідного персоналу засобами індивідуального захисту. Наказом ФО-П [PERSON] №01-КР від 17.03.2020 у зв`язку із введенням карантину та зупиненням діяльності, яке призвело до повного скорочення тривалості робочого часу оголошено зупинення діяльності з 17.03.2020 до дня закінчення карантину. З матеріалів справи убачається, що позивачем засобами електронного зв`язку (Telegram,Viber) в ході розмови з менеджером магазину Walker ТЦ «Dream Town» [PERSON] подавались заяви про надання відпусток на період карантину без збереження заробітної плати на періоди з 17.03.2020 по 03.04.2020 та з 04.04.2020 по 24.04.2020 включно. В судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що саме [PERSON] здійснювала безпосереднє керівництво магазину Walker ТЦ « Dream Town » і в зазначений період, в телефонному режимі роз`яснювала можливість написання заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати. З наданих суду скріншотів листування позивача та менеджера магазину Walker ТЦ «Dream Town» [PERSON] убачається, що остання надавала позивачу зразок заяви, позивач погодився написати її в подальшому направив [PERSON] повідомлення, яке в подальшому видалив. На вказані обставини посилався представник відповідача та зазначав, що саме надіслані заяви стали підставою не табелювання позивача у зазначений період як такого, що перебуває на роботі. З табелів обліку використання робочого часу (а.с.65-66) убачається, що позивача протабельовано як такого, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати. В судовому засіданні позивач посилався на те, що ніяких заяв не писав і йому не відомо їх походження, зазначав про підробку відповідачем таких документів. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України). За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Жодних доказів на підтвердження того, що позивач не звертався до відповідача із наданням відпустки без збереження заробітної плати, позивачем надано не було. Наказом ФО-П [PERSON] №02-КР від 24.04.2020 [PERSON] оголошено простій не з вини працівника з 27.04.2020 до дати закінчення карантину з оплатою 2/3 посадового окладу. 13.05.2020 позивачем подано заяву про звільнення за угодою сторін з 13.05.2020 згідно ст. 36 КЗпП України. Згідно наказу (розпорядження) №27GER-00001 - 27GER-00002 від 13.05.2020 [PERSON] звільнено з займаної посади з 13.05.2020 згідно п.1 ст.36 КЗпП України з компенсацією 18 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Згідно довідки про заробітну плату [PERSON] №27GER-00004 від 31.12.2020 його заробітна плата становила: за серпень 2019 - 4173 грн., за вересень 2019 - 4173 грн., за жовтень 2019 - 4223 грн., за листопад 2019 - 4223 грн., за грудень 2019 - 4233 грн., за січень 2020 - 4723 грн., за лютий 2020 - 4723 грн., за березень 2020 - 2249,05 грн., за квітень 2020 - 599,75 грн., за травень 2020 - 3576,72 грн. Відпустка без збереження заробітної плати з 17.03.2020 по 03.04.2020 на 18 днів, з 04.04.2020 по 24.04.2020 на 21 день. Згідно відомості ФО-П [PERSON] №1 від 18.05.2020 позивачу виплачено заробітну плату за березень, квітень, травень 2020 в розмірі 4172,74 грн. З огляду на те, що позивачу виплачено нараховану заробітну плату у відповідності до відпрацьованого часу, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Враховуючи, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі, суд приходить до висновку про відсутність підстав і для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку слід залишити без задоволення. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed