Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про вселення його до квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 2005 по 2011 роки, сумісно проживали у квартирі, однак відповідачка через місяць після розірвання шлюбу змінила замки та перешкоджає йому у користуванні житлом. Відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням квартирою №109 у будинку №16-А по вулиці Сергія Ядова у м.Одесі, посилаючись на те, що вона є власником зазначеного житла, відповідач приходиться її колишнім чоловіком і зареєстрований у квартирі, однак не проживає з лютого місяця 2010 року, він зібрав усі свої речі та добровільно залишив помешкання, особистих речей відповідача у квартирі немає, у квартирі на даний час вона проживає зі своїм теперішнім чоловіком та дочкою від першого шлюбу, відповідач також одружився і мешкає зі своєю новою сімєю за іншою адресою, тому позивачка просить суд визнати його такими, що втратив право користування житлом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити позов у повному обсязі, зустрічний позов вважала безпідставним, оскільки колишня дружина перешкоджає її довірителю користуватися житлом, тому він не втратив право користування, що передбачено ч.1 ст.405 ЦК України, та просила застосувати наслідки пропущення відповідачкою строку позовної давності. Відповідачка та її представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову [PERSON] та просили задовольнити вимоги за зустрічним позовом, зазначивши щодо строків давності, що позовна давність до даних правовідносин не застосовується, з позовом про визнання втратившим право користування житлом вона звернулась після порушення колишнім чоловіком питання про вселення. Вислухавши сторони, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у позові має бути відмовлено, а зустрічний позов підлягає задоволенню, а з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат та належить відповідачці на праві власності згідно Договору купівлі-продажу від 15.05.2007 року (а.с.8). Рішенням Суворовського районного суду міста [PERSON] від 10.12.2015 року, залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29.06.2016 року (а.с.5-12), зазначена квартира визнана особистою власністю відповідачки та відмовлено позивачеві у зобовязанні не перешкоджати у користуванні квартирою. Зазначеним Рішенням суду встановлено, що квартира є особистою власністю відповідачки та лише вона має право володіння, розпорядження та користування вказаною квартирою, а також вона має виключне право визначати порядок користування квартирою та коло осіб, які можуть користуватися спірною квартирою. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач приходиться колишнім чоловіком відповідачки, у квартирі зареєстрований з 20.06.2007 року, однак в ній не проживає з лютого місяця 2010 року, на даний час він одружений та проживає за іншою адресою. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.01.2005 року по 30.06.2011 року, від шлюбу дітей не мають, з лютого місяця 2010 року у квартирі залишилась проживати відповідачка зі своєю дочкою, на даний час у квартирі проживає також чоловік відповідачки. Поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується факт добровільного залишення житла позивачем за первісним позовом у лютому місяці 2010 року, після святкування дня народження відповідачки, та вказали на його проживання з того часу з іншою жінкою, повідомивши також, що у нього були свої ключі та він мав вільний доступ до квартири, періодично навідувався до спірної квартири за речами у відсутність дружини, а на даний час у кожного з них своя сімя. До пояснень свідка зі сторони позивача [PERSON] суд ставиться критично, оскільки його ствердження про те, що у жовтні 2011 року позивач не зміг потрапити до квартири та ночував 2-3 дні у нього, суперечать іншим матеріалам справи щодо факту проживання позивача з лютого 2010 року за іншою адресою та з іншою жінкою. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивач у добровільному порядку залишив квартиру в лютому місяці 2010 року і з того часу, до розгляду апеляційним судом у червні 2016 року його апеляційної скарги на Рішення Суворовсього районного суду міста [PERSON] про поділ майна подружжя, жодних спроб вселитися не вчиняв, тобто на протязі шести років не проживав у квартирі. Відповідно до ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності зі ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст.391 ЦК України передбачає, що власник майна може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом власника квартири правомірні та обґрунтовані, регулюються нормами ст.ст.29, 317, 391, 405 ЦК України та Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні і підлягають задоволенню, оскільки вказана квартира належить відповідачці на праві власності на законних підставах, позивач (відповідач за зустрічним позовом) не проживає у квартирі понад рік та втратив право користування зазначеним житлом. Враховуючи, що суд дійшов висновку про обгрунтованість зустрічного позову та ту обставину, що заявлені сторонами вимоги є взаємовиключними, вимоги за первісним позовом [PERSON] про вселення як колишнього члена сімї, задоволенню не підлягають. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін та їх представників на ту обставину, що квартира складається з двох житлових кімнат, у яких проживає відповідачка з чоловіком та повнолітня дочка відповідачки від першого шлюбу, тому вселення до такої квартири колишнього чоловіка відповідачки, який також одружений на даний час, суперечило б проголошеним нормами СК України принципам регулювання сімейних відносин на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, що, зокрема, передбачено ч.9 ст.7 СК України. У відповідності до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом підлягають стягненню на користь позивачки за зустрічним позовом понесені нею та документально підтверджені судові витрати у розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved