Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за процентами за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 16 272,99 швейцарських франки і судових витрат у вигляді судового збору в сумі 7343,28 грн. Мотивує позов тим, що 09.08.2006 між АТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір № 11026496000 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 41700 швейцарських франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту не пізніше 09.01.2013, сплачувати проценти. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача за заявою позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В. вчинено виконавчий напис від 22.12.2009 за реєстровим номером 1487 про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] з метою погашення заборгованості в гривневому еквіваленті в розмірі 224 573,33 грн. 04.04.2018 виконавчий напис повернутий без виконання у зв`язку з дією мораторію відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом відмовлено. Оскільки станом на 25.08.2020 та на день подання позову кредитні зобов`язання відповідачем не виконані, заборгованість по кредиту складає 25 851,57 шв.франків, тому просить стягнути з відповідача заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання проценти у підвищеному розмірі за три роки перед подачею позову в розмірі 16 272,99 швейцарських франків відповідно до положень ст.625 ЦК України, а також відшкодувати судові витрати. Ухвалою судді від 22.09.2020 відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін. 25.01.2021 від відповідача до суду надійшов відзив, з якого вбачається, що відповідач позов заперечує, покликається на постанову апеляційного суду Львівської області від 13.03.2018, якою позивачу відмовлено у позові у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. При цьому, банку відмовлено у стягненні тіла кредиту, що вказує на те, що таке зобов`язання відповідача перед позивачем є натуральним, тому позивач не має права нараховувати на таке натуральне зобов`язання проценти річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України ні в розмірі 3% річних, ні в будь-якому іншому розмірі. Зазначає, що Постановою Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №464/4936/14-ц встановлено, що строк кредитування за кредитним договором №11026496000 від 09.08.2006 сплив ще 16 вересня 2009 року, а тому починаючи із зазначеної дати банк не має права нараховувати проценти за користування кредитом, тим більше, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувати наслідки спливу строку позовної давності. 10.02.2021 представник позивача подав відповідь на відзив, з якого вбачається, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст.625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Зобов`язання [PERSON] не може вважатись натуральним, за наслідками зміни строку кредитування в 2009 році обов`язок сплати відсотків в порядку ст.1048 ЦК України припинився, проте, не припинився обов`язок боржника сплачувати відсотки за користування кредитними коштами за прострочення виконання грошового зобов`язання в порядку ст.625 ЦК України. Просить позов задовольнити, банк з моменту закінчення строку кредитування не втратив право стягувати проценти за неправомірне користування грошовими коштами, відповідач не виконав свої боргові зобов`язання, кошти не повернув, що не позбавляє Банк права на отримання від [PERSON] сум, передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України за три роки до подачі позову. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Чупіль Р.Р. у вступному слові підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення, викладені у фабулі позову і відзиві на позов. Просить позов задовольнити. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні у вступному слові позов заперечив з підстав, наведених у відзиві. Просить відмовити у позові, відшкодувати витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає повному задоволенню за таких підстав. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. У судовому засіданні встановлено, що 09.08.2006 між АТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] укладено договір № 11026496000 про надання споживчого кредиту. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 41 700 шв.франків, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у розмірі та в строки, передбачені графіком погашення кредиту не пізніше 09.01.2013, сплачувати проценти. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача за заявою позивача приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Степурою О.В. вчинено виконавчий напис від 22.12.2009 за реєстровим номером 1487 про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] з метою погашення заборгованості в гривневому еквіваленті в розмірі 224 573,33 грн. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з боку відповідача, станом на 25.08.2020 заборгованість по кредиту залишилась і складає 25 851,57 шв.франків, проценти у підвищеному розмірі за договором за три роки перед подачею позову становлять 21, 98% річних на суму 16 272,99 шв.франків відповідно до положень ст.625 ЦК України. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.ст.610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. На підставі ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З довідки - розрахунку заборгованості вбачається що з урахуванням положень ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачу нараховані проценти 21,98% річних, за період з 09.08.2017 по 10.08.2020 їх розмір складає 16 272,99 ш.франки (а.с.59-60). Вказаний розрахунок є повним, чітким, об`єктивним, стороною відповідача його правильність не спростована. Тому суд вважає вказаний документ належним та допустимим доказом і бере за основу при винесенні цього рішення. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає встановленим та доведеним, що сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір. При цьому, суд враховує, що правомірність укладеного між сторонами кредитного договору як правочину ким-небудь із сторін не оспорена, він є чинним і обов`язковим для виконання. Банк надав відповідачу кредитні кошти, які останній повинен був повертати шляхом внесення щомісячних платежів. Однак, як встановлено судом, відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, не повернув тіло кредиту, наявність судових рішень про відмову у задоволенні позову про стягнення за пропуском строку позовної давності не припиняє правовідносин сторін цього договору, не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України за весь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому з відповідача слід стягнути проценти за неправомірне користування коштами в розмірі 16 272,99 шв.франків. Необґрунтованими є посилання сторони відповідача на практику Верховного суду, зокрема, на постанови у справі №727/4474/17 від 21.12.2020, №569/12918/16-ц від 02.09.2020, №442/398/15-ц від 18.03.2020 щодо натурального зобов`язання, оскільки обставини у наведених справах є відмінними від цієї справи. Отже, наведені стороною відповідача судові рішення Верховного Суду та правовідносини в даній справі ухвалені у справах з різними фактичними обставинами, тобто не стосуються висновків суду в даній справі щодо нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами. При вирішенні даного позову суд зауважує наступне. Так, правова позиція Верховного Суду у постанові по справі № 5017/1987/2012 стосовно нарахування процентів за неправомірне користування грошовими коштами зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. З огляду на викладене Верховний Суд вважав, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пунктів кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України. (пункти 49 та 50 постанови від 05.03.2019 у справі у справі № 5017/1987/2012). Також з висновку Верховної Палати ВС у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто в розумінні Верховної Палати ВС ці проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України), які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами. Доводи сторони відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності не заслуговують уваги суду. У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням. Так, Велика Палата ВС у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тим самим, відповідно правова позиції Великої Палати Верховного Суду зводиться до того, що відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що проценти за неправомірне користування грошовими коштами можуть правомірно стягуватись кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Якщо ж період прострочення триває більше трьох років, то в такому разі строк стягнення процентів за неправомірне користування кредитом обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову, тому даний позов підлягає задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за неправомірне користування кредитом у відповідності до ч.2 статті 625 ЦК України, у розмірі 21,98 річних з 09.08.2017 по 10.08.2020. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі ст.ст.525, 526, 530, 625, 1050 ЦК України,

Outcome: approved