Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. На підставу своїх вимог посилається на те, що 29 червня 2015 року відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 10000 грн. терміном до 29.07.2015, уклавши договір позики. На підтвердження договору позики відповідачем власноруч було складено розписку про отримання позики в розмірі 10000 грн. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання за даним договором щодо повернення коштів у визначений у розписці строк не виконав. Крім того, позивач вказує на те, що у липні 2014 року надав відповідачу борг в сумі 4000 грн., але через довіру розписку від відповідача на суму 4000 грн. не взяв. Позивач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути в судовому порядку основну суму боргу (10000 грн.), яка з врахуванням індексу інфляції за період з 30.07.2015 по 17.12.2015 складає 10216,56 грн. та три проценти річних від простроченої суми, що становить 115,89 грн., разом - 10332,45 грн. Також, просить стягнути суму боргу 4000 грн, яка з урахуванням індексу інфляції та 3-х процентів річних становить 4132,98 грн. Позивач до початку розгляду справи подав до суду заяву якою позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити, справу розглядати за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до судового засідання не з'являвся, хоча про час і місце розгляду справи був завчасно та неодноразово повідомлений. Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому суд вважає за доцільне, справу слухати за наявними у справі матеріалами з винесенням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Зі змісту наданої позивачем розписки складеної 29.06.2015, вбачається, що [PERSON], отримав в борг кошти від [PERSON] в сумі 10000 грн. Зобов'язався повернути позику до 29.07.2015. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 30.07.2015 по 17.12.2015 заборгованість відповідача перед позивачем становить: основна сума боргу з врахуванням індексу інфляції - 10216 грн. 56 коп., проценти за користування позикою - 115 грн. 89 коп., разом - 10332,45 грн. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та підлягає виконанню у встановлений строк (термін), що встановлений договором. Згідно положень статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості ; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи приписи статті 59 ЦПК України, суд зазначає, що фактичні дані в цивільній справі, а саме факт надання позики, має бути підтверджено лише встановленими в законі засобами доказування у відповідності з правилом (принципом) їх допустимості. Обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не повинні підтверджуватися іншими. Суд не вправі за своїм переконанням приймати доказ, який законом не допустимий, і, навпаки, відкидати як недопустимий доказ, можливість використання якого закон не забороняє. Таким чином, враховуючи подані докази, а саме розписку від 29.06.2015, суд вважає підтвердженим і доведеним факт надання позики в сумі 10000 грн., тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу з врахуванням індексу інфляції за період з 30.07.2015 по 17.12.2015 в сумі 10216,56 грн. та три проценти річних від простроченої суми, що становить 115,89 грн., разом - 10332,45 грн. підлягають задоволенню, решта позовних вимог щодо 4000 грн. не підтверджена належними і допустимими доказами, отже суд позбавлений можливості дійти переконливого висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в цій частині. Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 12.01.2016 у цій же справі відстрочено сплату судового збору за подачу даної позовної заяви до вирішення справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», при подачі фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України, витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли оплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача: борг з урахуванням індексу інфляції та 3-х процентів річних у розмірі 10332 грн. 45 коп.; борг з урахуванням індексу інфляції та 3-х процентів річних у розмірі 4132 грн. 98 коп., разом - 14465 грн. 43 коп., тому розмір судового збору на момент подання даного позову становив 487 грн. 20 коп. Оскільки судом задоволено позовні вимоги позивача частково, на суму 10332 грн. 45 коп., що становить 71,43% від заявлених вимог, тому з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі (487,20 х 71,43%) 348,00 грн., решту судових витрат в сумі (487,20-348,00) 139,20 грн. суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави, оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів в сумі 4132,98 грн.

Outcome: approved