Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що протягом 22 років він проживає у [ADDRESS], який складається в цілому з: житлового будинку літ. А загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м, підсобною площею 11 кв.м., сарай літ. Б, В, Г, вбиральня літ. Д, огорожа 1-4, споруда 5,6. Згідно технічного паспорту вказаний будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями побудованій в 1997 році. Підставою для будівництва було рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 91 від 25 квітня 1996 року, яким передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS], площею 357 кв.м. Також було виготовлено проект забудови земельної ділянки від 21 квітня 1996 року, який погоджено з відповідними установами. Крім того, перед забудовою земельної ділянки для будівництва житлового будинку було винесено в натурі межі земельної ділянки та розмітка будівель. У 2007 році позивач звернувся до комунального підприємства «Ренійське бюро технічної інвентаризації» із відповідними документами про оформлення акту про прийняття в експлуатацію, який був оформлений та залишився в архівній справі. Однак йому було відмовлено, у звязку з тим, що в архіві відсутня справа за результатами проведеної інвентаризації в 2007 році. [PERSON] отримав свідоцтво про право власності від 07 березня 2014 року на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0341 га. Однак у звязку з відсутністю архівних документів на спірний будинок позивач позбавлений можливості провести державну реєстрацію речових прав на житловий будинок по [ADDRESS], у результаті чого порушується його право власності. Позивач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача адвоката Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Представники відповідачів у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце його проведення сповіщалися належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшли заяви, відповідно до яких вони просять розглядати справу за їх відсутності, позов визнають у повному обсязі та не заперечують проти його задоволення. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 22 років позивач проживає у [ADDRESS], який складається в цілому з: житлового будинку літ. А загальною площею 50,5 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м, підсобною площею 11 кв.м., сарай літ. Б, В, Г, вбиральня літ. Д, огорожа 1-4, споруда 5,6. Згідно технічного паспорту вказаний будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями побудованій в 1997 році. Підставою для будівництва було рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради № 91 від 25 квітня 1996 року, яким передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS], площею 357 кв.м. Також було виготовлено проект забудови земельної ділянки від 21 квітня 1996 року, який погоджено з відповідними установами. Крім того, перед забудовою земельної ділянки для будівництва житлового будинку було винесено в натурі межі земельної ділянки та розмітка будівель. У 2007 році позивач звернувся до комунального підприємства «Ренійське бюро технічної інвентаризації» із відповідними документами про оформлення акту про прийняття в експлуатацію, який був оформлений та залишився в архівній справі. Однак оскільки в період з жовтня 2006 року по вересень 2009 року через трудовий спір муж керівником КП «РБТІ» та працедавцем, робота комунального підприємства була паралізована, фактично існувало два комунальних підприємства «РБТІ», дві печатки та два керівника. Тобто, у ході роботи двох підприємств формувалось два архіву. У звязку з тим, що в архіві відсутня справа за результатами проведеної інвентаризації в 2007 році позивачу було відмовлено в оформлені акту про прийняття в експлуатацію. З метою поновлення документів, позивач замовив технічну інвентаризацію в 2013 році. Також, 18 лютого 2014 року було здійснена державна реєстрація земельної ділянки, та [PERSON] отримав свідоцтво про право власності від 07 березня 2014 року на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0341 га. Що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 18729076, а також свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 18727018. Однак у звязку з відсутністю архівних документів на спірний будинок позивач позбавлений можливості провести державну реєстрацію речових прав на житловий будинок по [ADDRESS], у результаті чого порушується його право власності. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування обєкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий обєкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації . На сьогоднішній день [PERSON] добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним майном, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі. Ніяких обтяжень на вказаний обєкт нерухомості не існує. Крім того, у 2018 році було проведено технічну інвентаризацію зазначеного нерухомого майна, згідно якої встановлено відсутність самочинно побудованих обєктів. В листі Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1 «Щодо державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, збудованих до 5 серпня 1992 року», зазначається, що відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обовязковою умовою створення обєкта містобудування як обєкта цивільно-правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права , є прийняття такого обєкта в експлуатацію. Оскільки Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011 року пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження. Також, п.1 Порядку проведення технічного обстеження і прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідно до цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 03 липня 2018 року № 158 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 серпня 2018 року за № 976/32428, який розроблений на виконання вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та з ухваленням положень постанови Кабінету Міністрів від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», встановлює процедуру проведення технічного обстеження та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельних ділянках відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт (далі - обєкти), а саме: індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 300 квадратних метрів, збудованих у період з 05 серпня 1992 року по 09 квітня 2015 року. Таким чином, спірний будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями не є самочинно побудованими та не потребують процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих завязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірне володіє та користуютьсябудинку [ADDRESS], а тому за ним може бути визнано право власності на спірне майно. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачем [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved