Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати незаконним пункту 2 розпорядження міського голови Радомишльської міської ради №27К від 22.02.2016 року про прийняття [PERSON] на посаду директора МКП «Водоканал» м. Радомишль. З урахуванням уточнених вимог, в обґрунтування позову зазначив, що він являється депутатом Радомишльської міської ради VІІ скликання та проживає разим із сім'єю в м. Радомишль Житомирської області. Вважає, що призначення [PERSON] на посаду директора МКП «Водоканал» м. Родомишль є незаконним, так як останній не має відповідної технічної освіти, не є фахівцем у цій галузі та при прийнятті на роботу не були враховані його моральні та професійні якості. Крім того, його призначення на посаду не було розглянуто попередньо на виконавчому комітеті Радомишльської міської ради, не було погоджено членами виконавчого комітету, не розглядалися інші кандидатури на цю посаду, а рішення прийнято одноособово міським головою. В звязку із вищевикладеним позивач вважає, що порушені його права та інтереси його виборців членів територіальної громади. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточнюючій позовній заяві, стверджували про незаконне призначення [PERSON] на посаду, зазначили, що права позивача та інших мешканців міста Радомишля порушені призначенням на директора МКП «Водоканал» непрофесіонала, людини без відповідної освіти та з низькими моральними якостями, так як саме від нього залежить водопостачання та якість питної води в місті. Представник відповідача [PERSON], представник відповідача та одночасно третя особа без самостійних вимог [PERSON] заперечували проти задоволення позовної заяви та зазначили, що призначення іншої особи на посаду не порушує права позивача, це зовсім інший предмет спору. Вважають, що слід позивачеві відмовити за безпідставністю, так як позивач посилається на норми законів, що вирішуються за різними видами судочинства, а звернення позивача на захист інтересів виборців членів територіальної громади виходить за межі трудового спору та переходить в площину публічно-правового спору. Крім того, просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в звязку із пропущенням позивачем строку звернення до суду. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третю особу без самостійних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За умовами ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Дана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Як вбачається з позовної заяви, позивач [PERSON] звернувся з вимогою про визнання незаконним п. 2 розпорядження Радомишльського міського голови від 22.02.2016 року, яким прийнято [PERSON] на роботу директором МКП «Водоканал» м. Радомишль з 24.02.2016 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не обіймав посаду, на яку було призначено [PERSON], не звільнявся з вказаної посади і не поновлювався на ній. Спір виник з тих підстав, що розпорядженням Радомишльського міського голови від 22.02.2016 року прийнято [PERSON] на роботу директором МКП «Водоканал», яке позивач вважає незаконним та просить його скасувати. Суд звертає увагу на те, що, відповідно до положень статті 55 Конституції України та статті 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Рішенні Конституційного Суду\~№ 19-рп/2011 від 14.12.2011 зазначено, що рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб'єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно ч. 3 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають справи у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів оскаржуваним розпорядженням відповідача. Проте, в порушення зазначеного, позивачем не було зазначено в чому саме полягає порушення його прав видачею спірного розпорядження та не доведено порушення його прав у даних правовідносинах. Позивач не надав жодних доказів, які б відповідали вимогам належності та допустимості з приводу порушення відповідачем безпосередньо його прав. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорювання останнього. Право оскаржити правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктами правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Заявляючи до суду позов, позивач стверджує, що він звертається також від імені громадям м. Радомишля за захистом порушених прав, при цьому звернувся до суду з позовом не в інтересах конкретних громадян і матеріали справи не містять доказів надання йому повноважень від імені громадян м. Радомишля для звернення до суду із зазначеним позовом. Суд вважає за необхідне звернути увагу на постанову Верховного Суду України від 15 липня 2014 року по справі № 21-273а14, яка хоч і розглядалася за правилами КАС України, проте містить висновки щодо подібних правовідносин. В зазначеному судовому рішенні зазначається, що «згідно з частиною другою статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії. Право на захист - самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого (крім [PERSON]), в тому числі і заявника, прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим Указом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом». Оскаржуване розпорядження є актом індивідуальної дії, а тому породжує права і обов'язки для визначеного (обмеженого) кола осіб, до яких позивач не відноситься, а тому суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача у даній справі, тобто відсутні передумови для виникнення суб'єктивного права на захист, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Щодо зазначеного представниками відповідача пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, суд звертає увагу, що згідно роз'яснень викладених у п. 11 постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року застосування строку позовної давності допускається лише у разі наявності порушеного права та неповажності пропуску строку позовної давності, що виключає у такому випадку одночасну відмову у задоволенні позову за його безпідставністю. Судом не може бути відмовлено в задоволенні позову одночасно з двох взаємовиключних підстав - за недоведеністю вимог та у зв'язку із пропуском без поважних причин строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Outcome: dismissed