Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів на своє утримання, та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідачів по ј частині доходів з кожного на свою користь. Позов обгрунтовано тим, що позивач з 7.11.1982 року перебував в шлюбі з відповідачем [PERSON] . В шлюбі у сторін народилися діти [PERSON] та [PERSON] , що на час розгляду справи досягли повноліття та мають свій сталий заробіток. У позивача став погіршуватися стан здоров`я та він не зміг в подальшому працювати за спеціальністю, а в грудні 2011 р. в зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я поивачу була встановлена 2 -га група інвалідності. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23.09.2013 року шлюб, укладений між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу його колишня дружина та діти будь - якої матеріальної допомоги йому не надають, а пенсійного забезпечення, що йому нараховано ПФУ в розмірі 1450 грн. не достатньо на його потреби, так як більша частина коштів витрачається на ліки та лікування, а коштів, що залишається не достатньо позивачу для його потреб. В зв`язку з чим він звернувся з вказаними позовними вимогами саме до відповідачів, обгрунтовуючи свої вимоги посиланням на вимоги ст. ст.75, 79,80, 202, 204 СК України. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, при цьому позивач обгрунтував свої позицію тим, що відповідачі мають змогу надавати йому матеріальну допомогу так як працюють та мають сталий дохід, а претензій майнового характеру до третьої особи [PERSON] він не має, так як у останньої на утримані перебувають малолітні діти . Позивач не може працювати за своєю спеціальністю ( кам`янщик, плиточник) у зв`язку зі станом здоров`я, а на інші роботи, не пов`язані з фізичною працею, він не влаштовувався . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, мотивуючи це тим, що позов є надуманим та неогрунтованим. Позивач в шлюбі вів аморальний спосіб життя не допомагав їй у ведені господарства, виховувати дітей та інше, а хвороби та як наслідок отримання групи інвалідності, це наслідки ведення стилю життя самим позивачем, крім того позивач проживає в квартирі разом з відповідачами, участі в утриманні квартири не несе, а також кошти, що в нього є позивач програє в гральних автоматах та будь - якої матеріальної допомоги позивачу вона наміру надавати не бажає, так - як позивач не вчинив будь яких дій направлених на своє працевлаштування, так як захворювання, що виявлені у позивача надають йому можливість працювати, крім того за час шлюбу та після розірвання шлюбу позивач застосовував до неї фізичне насильство. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, а саме на суму 47 грн., обґрунтовуючи свою позицію тим, що прожитковий мінімум для осіб, що втратили працездатність складає 1497 грн., а позивач отримує пенсійне забезпечення в розмірі 1450 грн. то останньому саме 47 грн. не достатньо для відповідного прожиткового мінімуму. Та в подальшому підтримав пояснення відповідача [PERSON] . Вказана позиції відповідачів була підтримана в судовому засіданні представником відповідачів [PERSON] , надавши до суду свій письмовий відзив на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов не підтримала з обставин, що були викладені відповідачем [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників та третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, що позивач та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 7 листопада 1982 року , який розірвали, відповідно до рішення Дніпровського районного суду м.Києва 23.09.2013 року. В шлюбі у сторін народилася діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Статтею 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Також статтею 76 СК України визначено, що Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років. Крім того статтею 202 СК України визначено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов`язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Визначення розміру аліментів регламентовано статтею 205 СК України, в якій зазначено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Як убачається з наданих матеріалів відповідач [PERSON] працює в НЕК «Укренерго» та має дохід в розмірі 13643 грн., а відповідач [PERSON] працює в ТОВ «Автомир» та має середньомісячний дохід в розмірі 9263, 4 грн. В судовому засіданні учасниками процесу не було надано доказів звільнення відповідача [PERSON] від обов`язку утримувати батька, визначеного ст. 204 СК України. В той же час суд бере до уваги той факт, що позивач негідно поводився у шлюбних відносинах по відношеню до своєї дружини - відповідача [PERSON] , що підтверджується її неоднаразовими зверненнями до правоохоронних органів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивача, відповідачів, представників позивача та відповідачів, третьої особи, свідка суд прийшо висновку про часткове задоволення позову, а саме щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. щомісячно, так як вважає, що вказана сума забезпечить відповідачу прожитковий мінімум для його проживання з врахуванням пенсійного забезпечення відповідача в розмірі 1450 грн. Питання судових витрат суд вирішує у відпловідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial