Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Завод Часівоярський вогнетривкий комбінат» про визнання дій та бездіяльності незаконними, зобовязання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 1 вересня 2005 року по 6 грудня 2013 року та наказом від 6 грудня 2013 року звільнений у звязку зі скороченням штату, на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. В подальшому, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Стверджує, що після поновлення його на роботі наказом від 22 липня 2014 року, хоча потрібно було поновити його 18 липня 2014 року, йому не надано попереднього робочого місця, не ознайомлено з посадовою інструкцією та іншими документами, які регламентують роботу відділу економічної безпеки, йому було заборонено виконувати посадові обовязки, чим усунуто від їх виконання, залучено до виконання інших завдань, не обумовлених трудовим договором. Крім того, стверджує, що відповідач, всупереч вимогам ст.10 Закону України «Про відпустки», погодивши попередньо надання щорічної основної відпустки з 18 серпня 2014 року, переніс за власною ініціативою її на період з 25 серпня 2014 року, хоча він, позивач, уже придбав путівку для санаторно-курортного відпочинку та, будучи інвалідом третьої групи, не зміг відпочити зі своєю сімєю. Просить суд визнати незаконною бездіяльність відповідача в ненаданні йому попереднього робочого місця, а саме: кабінету начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки, яким він користувався до його звільнення (до 6 грудня 2013 року); зобовязати відповідача надати йому попереднє робоче місце, а саме: кабінет начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки, яким він користувався до його звільнення (до 6 грудня 2013 року); визнати незаконною бездіяльність відповідача в не ознайомленні його з посадовою інструкцією начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки, та внесеними до неї змінами; зобовязати відповідача ознайомити його з посадовою інструкцією начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки, та внесеними до неї змінами; визнати незаконною бездіяльність відповідача в неознайомлені його з документами, які регламентують роботу відділу економічної безпеки: положення про відділ економічної безпеки, наказ про скасування охорони сторожової економічної безпеки, положення про пропускний та внутрішньо обєктовий режим, посадові та робочі інструкції: начальника караулу відділу економічної безпеки, контролера на КПП 2 класу відділу економічної безпеки, сторожа відділу економічної безпеки, охоронника 4-го розряду відділу економічної безпеки, охоронника 2-го розряду (оператора відео нагляду) відділу економічної безпеки, чергового бюро перепустку відділу економічної безпеки, провідника службових собак відділу економічної безпеки та внесених до них змін та доповнень; зобовязати відповідача ознайомити його з документами, які регламентують роботу відділу економічної безпеки: положення про відділ економічної безпеки, наказ про скасування охорони сторожової економічної безпеки, положення про пропускний та внутрішньо обєктовий режим, посадові та робочі інструкції: начальника караулу відділу економічної безпеки, контролера на КПП 2 класу відділу економічної безпеки, сторожа відділу економічної безпеки, охоронника 4-го розряду відділу економічної безпеки, охоронника 2-го розряду (оператора відео нагляду) відділу економічної безпеки, чергового бюро перепустку відділу економічної безпеки, провідника службових собак відділу економічної безпеки та внесених до них змін та доповнень; визнати незаконними дії відповідача в усуненні його, начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки, від виконання прав та обовязків, передбачених посадовою інструкцією від 1 грудня 2012 року; визнати незаконною бездіяльність відповідача в ненаданні йому чергової відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану порушенням трудового законодавства, в розмірі 2000,00 грн.\~ В подальшому, в ході розгляду справи у звязку з переглядом рішення суду за нововиявленими обставинами, позивач 23 серпня 2016 року уточнив позовні вимоги. З підстав, викладених у позові, просить суд зобовязати відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки, а також в табелі обліку використання робочого часу та до інших кадрових та бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду; визнати незаконною бездіяльність відповідача в ненаданні йому чергової відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану порушенням трудового законодавства, в розмірі 2000,00 грн. Позивач в судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності, а також письмові пояснення про підтримання позову (Т.2 а.с.110-112). Відповідно до ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності позивача, від якого надійшла відповідна заява, на підставі наявних у справі доказів, які вважає достатніми. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надавши пояснення про те, що оголошення рішення від 18 липня 2014 року про поновлення на роботі позивача відбулось після 18.00 год, після закінчення робочого часу, а тому винести наказ поновлення не було можливо. Наступні два дні були вихідними, а в понеділок, 21 липня 2014 року, позивач не предявив трудової книжки, не зявився на роботу, проте 21 липня 2014 року було здійснено відновлення штатної одиниці (посади, на якій працював позивач і яка була скорочена), підготовлений відповідний наказ, однак керівник через велике навантаження підписав такий 22 липня 2014 року, тому він і був зареєстрований цим числом. Крім того, стверджує, що позивач з метою виконання рішення суду до державної виконавчої служби не звертався, а виконання відповідач здійснив добровільно, в межах розумного строку, без умисного зволікання. Просить застосувати строк позовної давності, оскільки з цими вимогами позивач звернувся вперше з порушенням тримісячного строку, визначеного ст.233 Кодексу законів про працю України. Також зазначила, що при наданні щорічної основної відпустки позивачеві йому було спочатку повідомлено про відпустку з 18 серпня 2014 року, однак через виниклу необхідність попередити позивача про наступне скорочення, керівництво прийняло рішення про перенесення відпустки. На заяву позивача від 7 серпня 2014 року не було відреаговано, оскільки він не представив доказів придбання путівки для відпочинку у цей період. Стверджує, що позивач не надав обґрунтувань завданої йому моральної шкоди. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення про те, що він, як начальник відділу економічної безпеки, особисто повідомив позивача про необхідність явки на роботу 21 липня 2014 року, однак останній відмовився через отримання виконавчих листів. Вважає, що жодних порушень законодавства роботодавець при поновлення на роботі позивача не вчинив, умисного зволікання не було. Щодо ненадання щорічної основної відпустки у період, бажаний для позивача, підтвердив, що позивача спочатку повідомлено про відпустку з 18 серпня 2014 року, однак через виниклу необхідність попередити його 22 серпня 2014 року про наступне скорочення, керівництво прийняло рішення про перенесення відпустки. Відпустка позивачеві була надана в той же місяць, а тому це відповідало вимогам Закону України «Про відпустки». Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи №219/4621/2014-ц, справи №219/10806/2013-ц, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відкритим акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», яке 28 березня 2011 року перейменовано на публічне акціонерне товариство «Часівоярський вогнетривкий комбінат» (далі ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат»), про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці серії БТ-І №9720399, виданій на імя позивача (Т.1 а.с.12-16). Зокрема, з 1 вересня 2005 року до 31 жовтня 2012 року включно перебував на посаді начальника охорони сторожової; з 1 листопада 2012 року на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки. 6 грудня 2013 року звільнений у звязку за скороченням штату, на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року по справі №219/10806/2013-ц (Т.1 а.с.46-52) визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 6 грудня 2013 року №655-ок «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади начальника охорони сторожової у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України; поновлено [PERSON] на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 6 грудня 2013 року; стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21\~699,95 грн. за виключенням виплаченої [PERSON] допомоги по безробіттю при наявності документального підтвердження виплати цієї допомоги. Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 грудня 2014 року (Т.2 а.с.147-148) вказано у резолютивній частині рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року про негайне стягнення з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] середньомісячної заробітної плати за один місяць в розмірі 2\~866,55 грн. без урахування податків і зборів. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року (Т.1 а.с.144-146), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року (Т.1 а.с.238-239), вказане рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову в частині визнання наказу незаконним, поновлення [PERSON] на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Постановою Верховного Суду України від 23 березня 2016 року (Т.2 а.с.51-56) рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, яким скасовано рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року та 31 грудня 2014 року, та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року скасовано, а зазначені рішення суду першої інстанції залишено без змін. У судовому засіданні встановлено, що повне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року оголошено 18 липня 2014 року о 10:06-10:34 год. за участю представників сторін та третьої особи; 18 липня 2014 рокупозивач, представник відповідача та представник третьої особи отримали копії повного тексту рішення (Т.2 а.с.142-146). Матеріали справи №219/10806/2013-ц спростовують пояснення представників відповідача про оголошення рішення в позаробочий час 18 липня 2014 року. На виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року, наказом генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 22 липня 2014 року №383-ок [PERSON] поновлено на роботі на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки з 6 грудня 2013 року; скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 6 грудня 2013 року №655-ок (Т.1 а.с.18). Суд зауважує, що частина перша статті 235 Кодексу законів про працю України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 Кодексу законів про працю України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина пята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків. Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року №6-435цс15. При цьому, законодавець не обумовлює обовязковість негайного виконання рішення про поновлення на роботі будь-якими діями незаконно звільненого працівника та не визначає необхідності встановлення причин такого невиконання. Тому відповідач-роботодавець повинен був винести наказ про поновлення позивача на роботі негайно після оголошення рішення суду, тобто 18 липня 2014 року. Таким чином, обґрунтованою є вимога позивача про зобовязання відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки, а також в табелі обліку використання робочого часу та до інших кадрових та бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У абзаці 4 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» надано розяснення про те, що оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Судом установлено, що позивач звернувся до суду з вимогою про зобовязання відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки, а також в табелі обліку використання робочого часу та до інших кадрових та бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року, 17 липня 2016 року (Т.2 а.с.77-79), та 23 серпня 2016 року (Т.2 а.с.100-102). Про порушення свого права дізнався та повинен був дізнатись 22 липня 2014 року, з часу фактичного винесення наказу. Суд враховує те, що позивач не просить поновити строк звернення до суду, не зазначає причин пропуску такого строку, у тексті первинної позовної заяви від 28 серпня 2014 року вказує на порушення строків виконання рішення суду, однак з відповідними вимогами протягом двох років не звертався, а тому у задоволенні цих вимог слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду. Суд наголошує також на тому, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 Цивільного процесуального кодексу України). Статтею 236 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі\~Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством,\~календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом\~множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати\~за час вимушеного прогулу. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №6-648цс15. Згідно з довідкою відповідача від 21 травня 2014 року №342 (Т.2 а.с.141) середньоденна заробітна плата позивача на ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» складала 164,02 грн., що підтверджується також рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року. Кількість робочих днів з дня винесення рішення суду про поновлення на роботі, 18 липня 2014 року (при цьому рішенням суду стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 грудня 2013 року по 18 липня 2014 року, тобто без включення 18 липня 2014 року), до дня видачі наказу про поновлення на роботі, 22 липня 2014 року, складає 2 робочі дні. Таким чином, у звязку із затримкою відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, позивачеві підлягає виплаті середній заробіток за період з 18 липня 2014 року до 21 липня 2014 року, що є добутком середньоденної заробітної плати (164,02 грн.) на кількість робочих днів (2 дні), та складає 328,04 грн. При цьому, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України). З огляду на викладене, суд вважає підставною та такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі оплату вимушеного прогулу при затримці виконання такого рішення, що випливає з правової природи такої виплати. Також звертає увагу на себе те, що наказом роботодавця від 22 липня 2014 року позивача поновлено на роботі з 6 грудня 2013 року. Тому позивач вважається таким, що працював на підприємстві, в тому числі, 18 липня та 21 липня 2014 року (робочі дні). Задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі буде достатньою сатисфакцією для відновлення порушеного трудового права в цій частині. Вирішуючи позовну вимогу про визнання незаконною бездіяльності відповідача в ненаданні йому чергової відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч.ч.10-13 ст.10 Закону України «Про відпустки» (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. Щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються, зокрема, інвалідам. Встановлено, що позивач станом на липень-серпень 2014 року був інвалідом третьої групи (Т.1 а.с.17). 4 серпня 2014 року позивача повідомлено про те, що йому буде надано щорічну основну відпустку за період роботи з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року з 18 серпня 2014 року (Т.1 а.с.20), тобто через два тижні після повідомлення. Заперечень від працівника не надходило. Проте вже 6 серпня 2014 року позивача повідомлено про те, що йому буде надано щорічну основну відпустку за період роботи з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2014 року з 25 серпня 2014 року (Т.1 а.с.21). Позивач 7 серпня 2014 року на імя генерального директора ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» подав заяву (Т.1 а.с.22) з проханням надати щорічну основну відпустку з 18 серпня 2014 року повної тривалості для проходження курсу лікування, оскільки є інвалідом третьої групи та виявляє бажання отримати відпустку у зручний для нього час. Відповідачем не спростовано ненадання щорічної основної відпустки позивачеві, інваліду третьої групи, у зручний для нього час на підставі попередньо поданої заяви. Суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак,\~зазначена норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право\~повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 Цивільного кодексу України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4)\~відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші\~\~ способи\~\~ відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Зі змісту ч.\~2\~ст. 16 Цивільного кодексу України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55,\~124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13. Враховуючи вищевикладене, відмова відповідача у задоволенні заяви позивача від 7 серпня 2014 року про надання відпустки з 18 серпня 2014 року (при цьому такий період відпустки був попередньо узгоджений між сторонами) не відповідає положенням законодавства про захист прав інвалідів, зокрема ч. 13\~ст. 10 Закону України «Про відпустки», щодо права інваліда на отримання щорічної відпустки у зручний для нього час. Плани роботодавця на повідомлення працівника про подальше скорочення штату не можуть бути достатньою підставою для відступу від законодавчо встановлених гарантій. Таким чином, суд вважає підставною та такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу позивача про визнання незаконною бездіяльності відповідача в ненаданні йому чергової відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року. При цьому, з цією вимогою позивач звернувся до суду 28 серпня 2014 року, тобто в межах строку, встановленого ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України. Окрім того, згідно зі ст.237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1\~Кодексу законів про працю України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. \~У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня\~1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до\~ст.237-1\~Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин\~(ст. ст. 3, 4, 11, 31 Цивільного процесуального кодексу України). Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить\~будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1\~цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.\~\~ Тобто за наявності\~\~порушення прав працівника\~\~у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо)\~\~відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1\~Кодексу законів про працю України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Саме до цього зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 квітня 2012 року №6-23цс12. Крім того, до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк відповідно до положень ст.233 Кодексу законів про працю України.\~ Позивач звернувся з вимогою про відшкодування моральної шкоди 28 серпня 2014 року, яка полягала, серед іншого, в ненаданні йому чергової відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року. Уточнюючи позовні вимоги 23 серпня 2016 року та надаючи відповідні письмові пояснення до таких уточнень (Т.2 а.с.110-112), позивач стверджує, що заподіяння моральної шкоди відповідачем відбулось внаслідок порушення трудового законодавства, яке випливало в наступному: невиконанні рішення суду про поновлення на роботі 18 липня 2014 року, невнесенні відповідних змін до трудової книжки, табелів обліку робочого часу та інших кадрових і бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року; ненаданні щорічної основної відпустки за період з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року згідно поданої ним заяви від 7 серпня 2014 року. Судом встановлено, що вчинення бездіяльності відповідачем-роботодавцем, зволіканням з поновленням на роботі позивача, ненаданні позивачеві, як інваліду третьої групи, відпустки у зручний для нього час, а відтак порушення його законних прав, призвели до моральних страждань, які полягали у необхідності відновлення свого права, зверненні до суду за захистом, неможливості отримати відпустку у зручний, попередньо узгоджений з роботодавцем, час. Такі порушення трудового законодавства роботодавцем безумовно вимагали від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Однак суд враховує, що з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідача щодо ненадання позивачеві чергової відпустки позивач звернувся в межах строку, встановленого ст.233 Кодексу законів про працю України. Враховуючи наведені конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 500 грн. У задоволенні частини позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання рішення суду про поновлення на роботі 18 липня 2014 року, невнесення відповідних змін до трудової книжки, табелів обліку робочого часу та інших кадрових і бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року, слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду, про поновлення якого позивач не заявляв клопотання. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, визнавши незаконною бездіяльність щодо ненадання відпустки, а також стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди в розмірі, достатньому для компенсації порушення його трудових прав в частині ненадання відпустки у зручний час. Крім того, у задоволенні вимоги про внесення змін до трудової книжки, в табелі обліку використання робочого часу та до інших кадрових та бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року, та відшкодування завданої при цьому моральної шкоди,слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. З відповідача підлягають також стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог, зокрема, у звязку із задоволенням вимоги про визнання бездіяльності незаконною (звернення у 2014 році) 243,60 грн., із задоволенням вимоги про стягнення оплати вимушеного прогулу (звернення у 2016 році) 551, 20 грн., частковим задоволенням вимоги про стягнення моральної шкоди (звернення у 2014 році) 60,90 грн.

Outcome: partial