Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 червня 2011 року між ним [PERSON] (відповідач 1 по справі) та [PERSON] (відповідач 2 по справі) було укладено Договір купівлі-продажу 1/100 (одна сота) частки житлового будинку по [ADDRESS], посвідчений Крижановською В.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №112. Відповідно до даного договору позивач отримав у власність 1/100 (одна сота) частки житлового будинку по [ADDRESS]. Право власності на земельну ділянку, на який знаходиться придбана позивачем частина будинку, до нього не перейшло, оскільки, дана земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007р. за реєстровим № 2146. На дану земельну ділянку було накладено заборону відчуження нерухомого майна. 15 вересня 2015 року [PERSON], за договором дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., серія та номер 2136 подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], на якій знаходиться житловий будинок, частка якого перебуває у власності позивача, своєму сину - [PERSON] чим порушив норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України. Після зняття іпотеки позивач мав переоформити у власність зазначену частину земельної ділянки, але всупереч вимогам закону [PERSON] не повідомив позивача про вивільнення земельної ділянки із під іпотеки, а подарував її своєму сину. Зазначаючи, що позивач є власником частини будинку з моменту реєстрації укладеного договору, тобто з 30 червня 2011 року, а отже саме він повинен бути визнаний фактичним власником частини земельної ділянки, яка дорівнює 1/100 (одна сота) від 0,1 га, відповідно до частини будинку, що знаходиться у його власності, а сам договір дарування від 15.09.2015р., в частині відчуження 1/100 (одна сота) даної земельної ділянки є недійсним. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 30» червня 2011 року між [PERSON] та [PERSON]було укладено договір купівлі-продажу 1/100 (одна сота) частки житлового будинку по [ADDRESS], посвідчений Крижановською В.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №112. За умовами договору позивач отримав у власність 1/100 (одна сота) частки житлового будинку по [ADDRESS]. Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Відповідно до ст.377 ЦК України До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій позивач придбав частину будинку перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору, посвідченого Ковальчуком С.П., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18 червня 2007р. за реєстровим № 2146 та на яку було накладено заборону відчуження, як свідчить договір купівлі-продажу від 30 червня 2011 року. Також, як свідчать матеріали справи, 15 вересня 2015 року [PERSON], за договором дарування серія та номер 2136 подарував земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER] на якій знаходиться житловий будинок [PERSON] За приписами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015р., серія та номер 2136, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М. в частині дарування 1/100 (одна сота) земельної ділянки, загальною площею 0,1 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться в по [ADDRESS]. Положеннями ст.216ЦК України встановлені правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Пленум Верховного Суду України в п. 18 своїй постанові від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз»яснив, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК і ст. 120 ЗК в редакції Закону від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема: чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Приписами ст.328 ЦК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України,доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач належним чином обґрунтував свої вимоги і в частині визнання права власності на частину земельної ділянки. За встановлених обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved