Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСББ «Наш дім» про визнання права користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що він, на підставі розпорядження № 2 від 17 грудня 2002 року, виданого Черкаським консервно-пивоварним заводом, вселився в кімнату № [ADDRESS]. З вказаної дати і по теперішній час позивач проживає у вказаній кімнаті. При цьому, після вселення в кімнату позивача не прописали за вказаною адресою, оскільки у вказаній кімнаті була прописана громадянка [PERSON], хоча осатння в кімнаті № [ADDRESS] ніколи не проживала, а лише була зареєстрована. Позивач 22 листопада 2017 року отримав від відповідача листа з вимогою виселитись з кімнати, в котрій він проживає, оскільки не зареєстрований за цією адресою. На даний час позивач зареєструватись не може, оскільки з моменту видачі розпорядження пройшло 15 років і в центрі надання адміністративних послуг відмовились приймати документи на реєстрацію. Оскільки позивач вчасно фактично вселився до гуртожитку, на підставі відповідного розпорядження, то відсутність державної реєстрації за місцем проживання не є підставою для виселення. Тому вимога відповідача про звільнення приміщення є повінстю безпідставною та незаконною. Просить суд визнати за ним право користування житловою кімнатою [ADDRESS]. Представник позивача - адвокат Олененко О.В. в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, просив справу розглядати без його участі, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача - Об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Наш дім» в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву, просив справу розглядати без його участі, при вирішені справи по суті покладався на думку суду. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі розпорядження № 2 від 17 грудня 2002 року, виданого Черкаським консервно-пивоварним заводом, вселився в кімнату [ADDRESS]. Позивач [PERSON] 22 листопада 2017 року отримав від ОСББ «Наш дім» листа №08/17 від 22.11.2017 з вимогою виселитись з кімнати [ADDRESS], в котрій він проживає, оскільки не зареєстрований за цією адресою. З позовної заяви вбачається, що зареєструватися за вказаною адресою позивач не має можливості, оскільки з моменту видачі розпорядження пройшло 15 років і в центрі надання адміністративних послуг відмовились приймати документи на реєстрацію. Проте він вчасно фактично вселився до гуртожитку, котре надано відповідним розпорядженням, тому відсутність державної реєстрації за місцем проживання не є підставою для виселення. Відповідно до положень ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім'ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Згідно зі ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року, №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства України, беручи до уваги той факт, що позивач [PERSON] постійно проживає в кімнаті [ADDRESS], суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved