Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив визнати майно куплене в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, а саме: визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки вказана квартира набута ним та відповідачкою за час шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею право власності на ? частку автомобіля «ВАЗ-НИВА»; визнати за нею право власності на ? частки: спальні загальною вартістю 10\~000 грн., спальні вартістю 7\~000 грн., стінки вартістю 15\~000 грн., дивану вартістю 3\~000 грн., кухні вартістю 10\~000 грн., кухонної пічки вартістю 7\~000 грн., телевізору вартістю 7000 грн., холодильника вартістю 5000 грн., холодильної камери вартістю 5\~000 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримала позов в повному обсязі. Представник відповідача визнав позов частково, заперечень щодо поділу квартири не мав. Стосовно меблі та техніки зазначив, що все це майно продано, кошти від продажу поділені між сторонами, про що свідчить розписка від [PERSON], відповідно до якої вона отримала кошти від відповідача. Зясувавши обставини\~та дослідивши надані\~докази, суд приходить\~до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 січня 2009 року по 17 жовтня 2016 року. Шлюб розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.10.2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], свідченням чого є свідоцтво про народження серії І-ФП № 195640 (а.с. 8). Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS]. За договором купівлі-продажу квартири від 12.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №649, продавець [PERSON] продала, а покупець [PERSON] купив у власність квартиру [ADDRESS] (п. 1.1 договору). Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, сформованої 31.05.2018 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №649. Відповідно до відомостей з Регіонального сервісного центру в Миколаївській області від 12.04.2018 року за вих. № 31/14-1295, за [PERSON] транспортні засоби не зареєстровані. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч. 2 ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно розяснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. З огляду на встановлені факти, норми чинного законодавства, визнання відповідачем позову в частині поділу квартири, суд вважає що позовна вимога щодо поділу квартири підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги позивача щодо визнання за [PERSON] право власності на ? частки: спальні вартістю 10\~000 грн.; спальні, вартістю 7\~000 грн.; стінки, вартістю 15\~000 грн.; дивану, вартістю 3\~000 грн.; меблевої кухні, вартістю 10\~000 грн.; кухонної печі, вартістю 7\~000 грн.; телевізору, вартістю 7\~000 грн.; холодильника, вартістю 5\~000 грн.; холодильної камери, вартістю 5\~000 грн., суд приходить до наступного. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). В матеріалах цивільної справи відсутні будь-які об'єктивні, належні та допустимі, в розумінні ст. ст. 77,78 ЦПК України, докази на підтвердження придбання вищевказаних меблів та побутової техніки, які за твердженням позивачки придбавалось в період шлюбу з відповідачем та дійсно існує в натурі на теперішній час. Також в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази на підтвердження вартості зазначеного майна на момент розгляду справи судом по суті, джерел і часу його придбання. Суд критично відноситься до розписки від 01.08.2016 року відповідно до якої [PERSON] взяла у [PERSON] 4000 доларів США на лікування дитини, так як вона не є належним доказом оскільки не містить інформації щодо предмету спору. Суд, з огляду на надані докази, приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині поділу меблів та побутової техніки. Також позивач просила визнати за нею право власності на ? частку автомобіля «ВАЗ-НІВА». Згідно відповіді з Регіонального сервісного центру в Миколаївській області від 12.04.2018 року за результатами розгляду запиту суду повідомлено про відсутність зареєстрованих транспортних засобів за громадянином [PERSON] (а.с.29). Таким чином позов в цій частині задоволенню не підлягає, у звязку з відсутністю обєкта права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. ст. 60-61, 65, 69-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 368, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial