Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] (далі -відповідач - 1) та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» 01.09.2008 був укладений договір № 49-08-Из/02, відповідно до умов якого ПАТ «Банк Фінанси та кредит» надав відповідачу - 1 грошові кошти в розмірі 56628 дол. США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 30.08.2023 року. З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання, 01.09.2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки №49-08Из/02-11, відповідно до умов якого остання взяла на себе солідарне зобов`язання перед банком і відповідачем - 1. Проте, всупереч умовам договору, відповідач - 1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, кредитні кошти не сплачує та не сплачує відсотки за користування кредитними коштами. В зв`язку з чим позивач звернувся до суду з метою стягнення боргу в примусовому порядку. 20 грудня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно умов якого останній придбав право грошової вимоги до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № 19-08-Из/02 та договором поруки №49-08-Из/02-П від 01 вересня 2008 року. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у його відсутність. Зі змісту заяви убачається, що позивач позов підтримує повністю та просить суд його задовольнити виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява. Проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися повторно, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи або відзиву на позов до суду не надійшло. За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати і вирішувати справу відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01вересня 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» був укладений договір № № 19-08-Из/02 відповідно до умов якого ПАТ «Банк Фінанси та кредит» надав відповідачу - 1 грошові кошти в розмірі 56628 дол. США на споживчі цілі з кінцевим терміном повернення до 30.08.2023 року /а.с. 7-11/. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 01 вересня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] було укладено договір поруки №49-08Из/02-11, відповідно до умов якого остання взяла на себе солідарне зобов`язання перед банком і відповідачем - 1 /а.с. 12-14/. Заочним рішенням від 27 січня 2012 року було задоволено частково позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON] , [PERSON] та стягнуто заборгованість на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит». Рішення набрало законної сили /а.с. 20-26/. За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 20 грудня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні інвестиції», укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно умов якого останній придбав право грошової вимоги до [PERSON] та [PERSON] за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № 19-08-Из/02 та договором поруки №49-08-Из/02-П від 01 вересня 2008 року /а.с. 15-19/. Згідно зі п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути змінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязв та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. За положенням ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи(боржника). Таким чином, ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» має право вимоги до [PERSON] , [PERSON] і являється належним позивачем у справі. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язнні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 534 ЦК України, за користування грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не передбачено договором. Розмір процентів за користування коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, при триманням, завдатком. Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається пере кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно ст. 554 ЦК України, встановлено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного суду України від 01.10.2014 року по справі №6-113/цс14, викладена правова позиція №113цс14, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. В зв`язку з тим, що відповідачі продовжують користуватися кредитними коштами, у позивача виникло право на стягнення з відповідачів суми інфляційних збитків за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми заборгованості з дня набрання законної сили заочного рішення суду, яка згідно з розрахунком позивача становить: 645963,99 грн. - інфляційні втрати на прострочену заборгованість по кредиту та відсотках з 01.01.2014 по 31.11.2019; 116545,46 грн. - три проценти річних за період з 01.01.2014 по 31.11.2019 /а.с. 33-37/. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач порушив умови договору, що призвело до виникнення заборгованості . Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу витрат, зокрема розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Враховуючи те, що позивачем на підтвердження витрат на правничу допомогу не надано доказів, щодо здійснення такої допомоги, зокрема договору про надання професійної правничої допомоги та квитанції про сплату даних послуг, суд вважає, а відтак в задоволенні даної вимоги слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: partial