Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 04 травня 2012 року позивач працював у відповідача на посаді монтажника будівельного 3 розряду. При цьому, починаючи з 2013 року відповідач, без пояснення причин, почав затримувати позивачу виплату заробітної плати, а з травня 2013 року взагалі припинив її виплачувати, пояснюючи відсутністю необхідних коштів. У зв'язку з даною обставиною, 27 червня 2013 року позивач був змушений звільнитися з робити у відповідача, однак, останній порушуючи ст. 116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) виплату належних позивачу сум не провів. На підставі наведеного позивач вважає дії відповідача протиправними, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 765 грн. 14 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 505 грн. 56 коп., а також на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 6 524 грн. 56 коп. Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з протиправними діями відповідача, позивач зазнав ще й значні моральні страждання, оскільки він втратив звичайні життєві зв'язки та весь час переживав з приводу нормального існування своєї сім'ї. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому також і моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 1 000 грн. і яку також просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач - [PERSON] з 04 травня 2012 року працював монтажником будівельного 3 розряду у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Мікол». Проте, 27 червня 2013 року, за угодою сторін та відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, позивач був звільнений з робити у відповідача, про що також свідчить копія трудової книжки позивача (а.с. 10-11). Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час не провів з останнім розрахунок по заробітній платі у розмірі 1 765 грн. 14 коп. та не виплатив компенсацію позивачу за невикористану відпустку у розмірі 2 505 грн. 56 коп., що підтверджується довідкою відповідача № 631 від 29 серпня 2013 року та випискою по особовому рахунку з банківської картки позивача від 06 вересня 2013 року (а.с. 4, 5). Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, у зв'язку з затримкою відповідачем виплати позивачу сум, які належали до виплати при звільненні останнього, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за лютий та березень 2013 року у розмірі 1 765 грн. 14 коп., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2 505 грн. 56 коп., суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з липня по грудень 2013 року у розмірі 6 524 грн. 56 коп., яка підтверджується розрахунками позивача (а.с. 3), перевіреними у судовому засіданні, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 1 000 грн. 00 коп., завданої неправомірними діями відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи докази, надані позивачем, обґрунтованості спричинення моральних страждань останньому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 ЦПУ України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Мікол» на користь держави судовий збір у сумі 487 грн. 20 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117, 2371 КЗпП України, ст. 23 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial