Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів, збережених безпідставно. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що Рішеннями Нікопольської міської ради від 25 січня 2008 року № 23-22/ V та № 24-22/V включено до переліку об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації у 2008 році, а також визначено та затверджено спосіб приватизації «продаж на аукціоні» окремого індивідуально визначеного майна - 38/81 частин нежитлової будівлі, загальною площею 1 758,1 кв.м., та 2/27 частин нежитлової будівлі, загальною площею 287,8 кв.м, на [ADDRESS] . За результатами аукціону з продажу цих об`єктів комунальної власності, який було проведено Придніпровською товарною біржею 01 вересня 2008 року, він був визначений переможцем аукціону. 10 вересня 2008 року між позивачем та територіальною громадою м.Нікополя в особі Нікопольської міської ради було укладено два договори купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна - частини нежитлової будівлі, яку продано на аукціоні: реєстровий № 2043 (про продаж 38/81 частин нежитлової будівлі, загальною площею 1 758,1 кв.м., вартістю 691 983, 60 грн., у т.ч. ПДВ 115 330, 60 грн.); реєстровий № 2048 (про продаж 2/27 частин нежитлової будівлі, загальною площею 287,8 кв.м, вартістю 250 326, 72 грн., у т.ч. ПДВ 41 721, 12 грн.). Суму за Договором № 2048 (на 2/27 частини нежитлової будівлі на [ADDRESS] , загальною площею 287,8 кв.м.) він сплатив повністю та 10 листопада 2009 року отримав свідоцтво на право власності на 2/27 частини нежитлової будівлі на [ADDRESS] . Згідно умов п.1.8. Договору № 2043, об`єкт приватизації продано за 576 653, 00 грн., ПДВ - 115 331, 00 грн. Всього до оплати - 691 983,60 грн. Розділом II Договору № 2043 визначено порядок розрахунків за придбаний об`єкт приватизації. На виконання п.2.1. Договору № 2043 ним було сплачено 421 830,60 грн., а саме: 115 300, 60 грн. податку на додану вартість (приватизаційне платіжне доручення від 19.09.2008 року № 1); 306 500,00 грн. - за придбаний об`єкт приватизації (приватизаційні платіжні доручення від 08.10.2008 року № 2 в сумі 100 000,00 грн., від 08.10.2008 року № 2 в сумі 188 500,00 грн. та від 28.05.2016 року № 3 в сумі 18 000,00 грн.). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року у справі № 182/2786/17 було розірвано укладений між сторонами Договір № 2043 та зобов`язано позивача повернути Нікопольській міській раді індивідуально визначене майно - 38/81 частин нежитлової будівлі (по першому поверху: приміщення № 87-96, 96а, 97-114, 126-130, 130а, 131-140, сходові клітини № ХХУ, ХХУІ, ХХУІІ, площею 687,7 кв.м.; по другому поверху: приміщення № 87-96, 96а, 97-114, 126-130, 130а, 131- 140, сходові клітини № XXIX, XXX, XXXI, площею 1 070,4 кв.м.), всього загальною площею - 1 758,1 кв., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . На виконання рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року ним було повернуто територіальній громаді м.Нікополь в особі Нікопольської міської ради майно, згідно Договору № 2043, однак, відповідач, всупереч приписів ст.1212 ЦК України, на цей час не повернув грошові кошти в розмірі 421 830,60 грн., які безпідставно, із дати прийняття апеляційним судом рішення про розірвання договору від 23 січня 2019 року, без належних правових підстав перебувають у власності відповідача. У зв`язку з переходом майна територіальній громаді м.Нікополя в особі Нікопольської міської ради за Договором № 2043, правова підстава - набуття відповідачем коштів відпала, так як Договір № 2043 було розірвано в судовому порядку і майно повернуто міській раді. Тому, враховуючи вищевикладені обставини, змушений звернутися до суду та просить стягнути з територіальної громади м.Нікополя в особі Нікопольської міської ради на його користь кошти, збережені безпідставно, в розмірі 421 830 грн. 60 коп. за період - з 23 січня 2019 року по 28 лютого 2021 року. А також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 327 грн. 46 коп. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.18-19). Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, скористався та 29 червня 2021 року подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.21-27), відповідно до якого представник відповідача зазначає, що звернення [PERSON] з даним позовом є передчасним та безпідставним, оскільки в обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ст.1212 ЦК України, хоча, у відповідності до ст.26 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна», повернення покупцям коштів, сплачених за об`єкт приватизації, здійснюється у порядку, встановленому фондом державного майна України, на підставі рішення суду з коштів, які надійшли від повторного продажу таких об`єктів. Однак, позивач не враховує норми діючого законодавства з питань приватизації, які є правовою підставою збереження коштів, отриманих відповідачем в результаті придбання позивачем об`єкта приватизації. Крім цього, представник відповідача вважає за необхідне звернути увагу суду на ту обставину, що умовами спірного договору, нормами діючого законодавства, в тому числі, ст.ст.1212-1214 ЦК України не передбачено, що після розірвання договору кошти повертаються негайно. Тобто, ст.26 ЗУ «Про приватизацію державного і комунального майна» встановленні строки повернення коштів за придбаний об`єкт приватизації, а саме: з настання відповідної події - повторного продажу. Тому, з урахуванням вищевикладеного, а також з урахуванням тих обставин, що відповідачем не порушено норм діючого законодавства, що стосується зобов`язального права, представник позивача просив суд в задоволенні позову відмовити, оскільки дані вимоги є безпідставними та передчасними. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих коштів, позивач посилався на статтю 1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Як встановлено судом, 10 вересня 2008 року між [PERSON] та територіальною громадою м.Нікополя в особі Нікопольської міської ради було укладено договір купівлі-продажу окремого індивідуально визначеного майна - частини нежитлової будівлі, яку продано на аукціоні: реєстровий № 2043 (про продаж 38/81 частин нежитлової будівлі, загальною площею 1758,1 кв.м., вартістю 691 983,60 грн., у т.ч., ПДВ 1 15 330,60 грн.); реєстровий № 2048 (про продаж 2/27 частин нежитлової будівлі, загальною площею 287,8 кв.м, вартістю 250 326,72 грн., у т.ч., ПДВ 41 721,12 грн.) (а.с.5-6). Згідно умов п.1.8. Договору № 2043, об`єкт приватизації продано за 576 653,00 грн., ПДВ - 115 331,00 грн. Всього до оплати - 691 983,60 грн. Розділом II Договору № 2043 визначено порядок розрахунків за придбаний об`єкт приватизації. На виконання п.2.1. Договору № 2043 позивачем було сплачено 421 830,60 грн.: 115 300,60 грн. - податку на додану вартість (приватизаційне платіжне доручення від 19.09.2008 року № 1); 306 500,00 грн. - за придбаний об`єкт приватизації (приватизаційні платіжні доручення від 08.10.2008 № 2 в сумі 100 000,00 грн., від 08.10.2008 № 2 в сумі 188 500,00 грн. та від 28.05.2016 № 3 в сумі 18 000,00 грн.) (а.с.11-14). Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року у справі № 182/2786/17 розірвано укладений між сторонами Договір № 2043 та зобов`язано позивача повернути Нікопольській міській раді індивідуально визначене майно - 38/81 частин нежитлової будівлі (по першому поверху: приміщення № 87-96, 96а, 97-114, 126-130, 130а, 131-140, сходові клітини № ХХУ, ХХУІ, ХХУІІ, площею 687,7 кв.м.; по другому поверху: приміщення № 87-96, 96а, 97-114, 126-130, 130а, 131-140, сходові клітини № XXIX, XXX, XXXI, площею 1 070,4 кв.м., всього - загальною площею 1 758,1 кв.), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не погодився з вищевказаним рішенням суду та подав апеляційну скаргу, яку постановою Дніпровського апеляційного суду залишено без задоволення та рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2018 року залишено без змін (а.с.29-32). Рішенням № 88-4/VІІІ від 29 січня 2021 року було включено до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, об`єкт комунальної власності - 38/81 частин нежитлової будівлі, загальною площею 1 758,1 кв.м., що розташований на [ADDRESS] (а.с.35). Відповідно до наказу № 5 від 04 лютого 2021 року, Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради було вирішено приступити до приватизації об`єкта комунальної власності 38/81 частин нежитлової будівлі, загальною площею 1 758,1 кв.м., що розташований на [ADDRESS] (а.с.36). Тобто, з урахуванням вищевикладених обставин, між сторонами виник спір щодо коштів, які, на думку позивача, є такими, що відповідачем зберігаються безпідставно. Хоча, на думку представника відповідача, звернення [PERSON] до суду з даним позовом не відповідає вимогам чинного законодавства і ним не враховано норм діючого законодавства з питань приватизації. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Крім того, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Суд, згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони»), під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду України зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19). Таким чином, суд приходить до висновку, що під час розгляду даної справи було оцінено належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Тому, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, давши належну оцінку зібраним доказам, з урахуванням норм закону, які регулюють спірні відносини, прийшовши до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки майно вибуло з володіння [PERSON] , який скористався правом на звернення до суду з позовом про стягнення коштів, які у відповідача зберігаються безпідставно. Також, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 327 грн. 46 коп., які сплачені позивачем при подачі позову до суду (а.с.4).

Outcome: approved