Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання втратившою право користування [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вінявляється власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2011 року. В зазначеному приміщенні зареєстровані також: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно актів про фактичне не проживання за адресою реєстрації від 08.06.2017 року, 04.09.2017, 14.12.2017 року та 16.03.2018 року встановлено, що на момент обстеження квартири [ADDRESS], відповідач - [PERSON] була відсутньою та фактично не проживає. У зв'язку з тим, що відповідач протягом тривалого часу в квартирі не проживає із власної ініціативи, [PERSON] вимушений сплачувати рахунки за житлово-комунальні послуги і за [PERSON], у зв'язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про день, час та місце судового розгляду. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи; З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2011 року (а.с. 9-10). Згідно актів про фактичне не проживання за адресою реєстрації від 08.06.2017 року, 04.09.2017, 14.12.2017 року, 16.03.2018 року, 02.08.2018 року, 17.08.2018 року та 04.09.2018 року встановлено, що на момент обстеження квартири [ADDRESS], відповідач - [PERSON] була відсутньою та фактично не проживає (а.с. 12-15, 40-42). Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням квартири № [ADDRESS]. Приймаючи до уваги те, що реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд вважає за можливе захистити його права, усунувши перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю. З викладеного,

Outcome: approved