Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів в розмірі 22 161,6 грн., що були надані роботодавцю - фізичній особі-підприємцю [PERSON] як дотації для створення додаткового робочого місця для працевлаштування безробітного. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до заяви про надання статусу безробітного від 05.10.2012 року [PERSON] надано такий статус 12.10.2012 року. У своїй заяві відповідач власноручно підтвердила, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності та не є підприємцем. За час перебування на обліку відповідач отримувала у центрі зайнятості соціальні послуги: направлено на підвищення кваліфікації, шляхом стажування до фізичної-особи підприємця [PERSON] за навчальною програмою продавець продовольчих товарів та, після закінчення стажування, надано дотації фізичній особі-підприємцю [PERSON] для працевлаштування безробітної за період з 30.10.2012 року по 29.10.2013 року в сумі 22 161,6 грн. 26.02.2015 року було виявлено факт подання відповідачем недостовірних даних під час реєстрації у центрі зайнятості та набутті статусу безробітного, оскільки на той час він мав статус суб'єкта підприємницької діяльності. Львівським міським центром зайнятості 27.02.2015 року скеровано претензію відповідачу про повернення коштів у сумі 22 161,6 грн., яка залишена без реагування. Оскільки відповідач добровільно кошти повернути не бажає, змушений звернутись до суду із позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що відповідач дійсно була зареєстрована як підприємець з 1998 року. Проте в 2004 році припинила підприємницьку діяльність, про що повідомила державні органи. Тому, вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши у їх сукупності, суд позовні вимоги задовольняє з таких підстав. Як вбачається із заяви від 12.10.2012 року (а.с.6) на підставі поданої відповідачем заяви, Львівський міський центр зайнятості надав [PERSON] статус безробітної та призначив допомогу по безробіттю, що стверджується договором від 15.10.2012 року (а.с.7-9). У вказаній заяві, відповідач зазначила, що вона «не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності». Судом встановлено, що за час перебування на обліку [PERSON] отримувала соціальні послуги. Зокрема, її було направлено на підвищення кваліфікації, шляхом стажування до фізичної-особи підприємця [PERSON] за навчальною програмою продавець продовольчих товарів та, після закінчення стажування, надано дотації фізичній особі-підприємцю [PERSON] для працевлаштування безробітної, що стверджується матеріалами справи (а.с.9-14). За період з 30.10.2012 року по 29.10.2013 року розмір дотації фізичній особі-підприємцю [PERSON] становлять 22 161,6 грн., що стверджується зокрема розрахунком (а.с.5) Також встановлено, що позивачем відповідно до порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» проведено розслідування та з'ясовано, що під час реєстрації 05.10.2012 року та набуті статусу безробітної 12.10.2012 року згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] була зареєстрована як фізична-особа підприємець з 06.05.1998 року. В подальшому, Львівським міським центром зайнятості прийнято наказ від 27.02.2015 №93-сп про зобов'язання відповідача повернути незаконно отриману нею суму матеріального забезпечення. Судом встановлено, що позивачем було направлено на адресу відповідача претензію від 27.02.2015 № 13/979 про необхідність відшкодування Львівському міському центру зайнятості незаконно виплачених коштів у розмірі 22 161,60 грн., що підтверджується поштовим повідомленням з відміткою про вручення, однак кошти відповідачем сплачені не були. Відповідно до п.18 ч.2 ст.22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Частиною 1 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що фонд має право користуватися в установленому порядку відомостями Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, необхідними для забезпечення виконання покладених на нього функцій. Згідно з ч.3 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців» що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Як було встановлено судом, на момент звернення відповідача до позивача із заявою про надання статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю та на момент розгляду цієї справи [PERSON] зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця. Суд не погоджується із доводами представника відповідача про те, що выдповыдач вчинила дії з припинення статусу фізичної особи-підприємця , оскільки на неодноразові запити суду надано інформацію, що станом на 12.10.2012 року [PERSON] перебувала на обліку як фізична особа-підприємець. Окрім того, вона як підприємець знала, що процедуру припинення підприємницької діяльності не закінчила і запис у Єдиному державному реєстрі про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця не здійснено. Таким чином, у зв'язку із порушенням відповідачем положень ч.2 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю підлягає стягненню на підставі ч.3 ст.36 вказаного закону. Пунктом 3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Частиною 1 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Таким чином, сума виплачених відповідачу коштів у вигляді дотації фізичній особі-підприємцю [PERSON] для працевлаштування безробітної підлягає примусовому стягненню на користь позивача, оскільки судом встановлено, що відповідач на час подання заяви про надання статусу безробітного була зареєстрована як фізична особа-підприємець, у встановленому законом порядку свою діяльність не припинила, а тому безпідставно набула статусу безробітної та отримала соціальні послуги. З врахуванням наведеного, суд приходить до переконання про підставіть позовних вимог, а тому слід стягнути з відповідача кошти в сумі 22 161,6 грн. При цьому, задовольняючи позов, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 1 378грн.

Outcome: approved