Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 25.11.2011 року відповідачка уклала з ним кредитний договір, за яким отримала кредит в розмірі 25000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Однак, відповідачка свої обов`язки по договору виконує неналежним чином, прострочена заборгованість станом на 05 вересня 2019 року становить 88742,88 грн., яка складається з 40319,16 грн. заборгованості за тілом кредиту, 19786,42 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 23085,26 грн. нарахованої пені за прострочене зобов`язання, 850 грн. нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. штрафу (фіксована частина), 4202,04 грн. штрафу (процентна складова). А тому просив стягнути з відповідачки суму боргу та судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з письмовою заявою, в якій просив справу розглянути в його відсутності та задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив та в запереченнях. Представник відповідачки в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з письмовою заявою, в якій позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов та в письмових поясненнях, а також просила розглянути справу в її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 25.11.2011 року відповідачка [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву б/н від 25.11.2011 року (т.1 а.с.9), згідно з якою отримала кредит у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну карту. В анкеті-заяві зазначено, що [PERSON] користується мобільним номером телефону [NUMBER] мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна», який і приєднаний до банківської картки. Відповідно до фотографії упаковки стільникового телефону (т.2 а.с.111), мобільний телефон, яким користується [PERSON] , має IMEI [NUMBER] . Як вбачається з виписки по рахунку (т.1 а.с.154-160), відповідачка [PERSON] до 2018 року використовувала банківську карту як засіб для розрахунків з клієнтами, їй перераховували на карту АТ КБ «ПриватБанк» кошти за виконані послуги та поставлений товар. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1048 ЦК України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. На підставі ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до вимог пункту 6 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05.11.2014 року, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 року №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.04.2021 року у справі №336/3989/19. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] користується мобільним телефоном з двома сім-картками «Київстар» [NUMBER] та «ВФ Україна» [NUMBER] . Відповідно до інформації про здійснення вхідних та вихідних дзвінків по телефонному номеру [NUMBER] , що були зафіксовані телекомунікаційним обладнанням ПрАТ «Київстар» в період з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року (т.2 а.с.173-183), 30.10.2018 року об 11.09 год. [PERSON] знаходилась по вулиці Калинівській м. Чернівці, про що свідчить роздруківка розмов з підв`язкою до місцевості «Київстар» та підтверджує місце знаходження відповідачки по вулиці Калинівській м. Чернівці. З вказаної адреси відповідачка робила останній дзвінок із номеру мобільного оператора «Київстар» ( [NUMBER] ) о 12.57 год. Наступний дзвінок з даного номеру телефону [PERSON] здійснювала о 17:05 год. 30.10.2018 року з [ADDRESS] . Як вбачається з відомостей, наданих ПрАТ «ВФ Україна», за період з 01.10.2018 року по 30.11.2018 року по сім-карті [NUMBER] (т.2 а.с.94-110), відповідачка [PERSON] 30.10.2018 року об 11.09 год. знаходилась за адресою: вулиця Калинівська м. Чернівці з IMEI [NUMBER] , а об 11.59 год. цього ж дня сім-карта № [NUMBER] ідентифікована «ВФ Україна» (Водафон) за адресою: місто Кривий Ріг, Дніпропетровська область, вулиця Кобилянського, 219 (тобто, через 50 хв.) з різницею в IMEI [NUMBER] , який не належить відповідачці. Останній ІМЕІ залишається ідентифікуватись з сім-картою [NUMBER] до 17.00 год. (адреса: місто Кривий Ріг, Дніпропетровська область, вулиця Соборності, 117. Через одну хвилину, а саме о 17.01 год. сім-карта № [NUMBER] ідентифікована «ВФ Україна» (Водафон) за адресою: м. Чернівці, площа Соборна, 10 (магазин ПрАТ «ВФ Україна») з IMEI [NUMBER] , який належить відповідачці, що підтверджується коробкою від телефону, яка оглянута судом в судовому засіданні. Відповідно до відповіді ПрАТ «ВФ Україна» (Водафон) від 30.12.2020 року №СД-20-13555 (т.2 а.с.121-122), 30.10.2018 року об 11.53 год., в той час, коли було отримано «Миттєву розстрочку» від АТ КБ «ПриватБанк», було замінено сім-карту по номеру мобільного телефону [NUMBER] в результаті телефонного дзвінка до центру обслуговування абонентів ПрАТ «ВФ Україна» з приводу заміни сім-картки. Стартові пакети для відновлення та заміни сім-картки, перебувають у вільному продажі. І тільки о 17 год. здійснено заміну картки в магазині « Водафон » за адресою: [ADDRESS] , де відповідно до наданої інформації ПрАТ «ВФ Україна» (Водафон) та мобільним оператором «Київстар» знаходилась [PERSON] , яка звернулась для відновлення заблокованого шахраями телефону. Як вбачається із руху коштів по картковому рахунку [PERSON] (т.2 а.с.72-82), зарахування коштів за кредитним договором за послугою «Миттєва розстрочка» відбулось саме 30.10.2018 року. Також, невідомими особами саме у [ADDRESS] на суму 9999 грн. та 11497,92 грн., таким чином використавши особисті кошти відповідачки [PERSON] на загальну суму 21496,92 грн., залишивши на рахунку 6496,46 грн. Суд вважає, що відповідачці [PERSON] не було відомо про втручання в банківську систему АТ КБ «ПриватБанк», оскільки відповідачка не могла отримувати повідомлень на телефон, що був підв`язаний до банківської картки, тому [PERSON] не було відомо про збільшення їй кредитного ліміту. Крім того, 04.11.2011 року [PERSON] зателефонувала жінка з номеру мобільного телефону [NUMBER] та представившись працівником банку, повідомила, що їй потрібно звернутись в АТ КБ «ПриватБанк», оскільки її карточку заблоковано. 05.11.2018 року відповідачка звернулась в АТ КБ «ПриватБанк», де їй видали нову банківську карту, що підтверджується довідкою про надання кредитних карток (т.2 а.с.138), наданою на вимогу суду АТ КБ «ПриватБанк», яка 06.11.2018 року знову була заблокована. Разом з тим 06.11.2018 року була заблокована і сім-карта, що підтверджується відомостями наданими ПрАТ «ВФ Україна» (сім-карта № [NUMBER] ) IMEI [NUMBER] та протоколом допиту потерпілого від 09.11.2018 року (т.1 а.с.83-84), оскільки відповідачка [PERSON] звернулась із заявою про порушення кримінального провадження, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.с.60). Також, 06.11.2018 року о 10.51 год. сім-карта № [NUMBER] (IMEI [NUMBER] ) знаходилась по вулиці Героїв Майдану, 226, м. Чернівці, а цього ж дня об 11.02 год. сім-карта № [NUMBER] (IMEI [NUMBER] ) у м. Львів по вулиці Академіка Гнатка, 2 і перебуває у м. Львів до 18.03 год., а об 18.07 год. 06.11.2018 року сім-карта № [NUMBER] (IMEI [NUMBER] ), що належать [PERSON] опиняється у [ADDRESS] (магазин ПрАТ «ВФ Україна»). Відповідно до повідомлення ПрАТ «ВФ Україна» від 28.05.2021 року (т.2 а.с.212), абонент ПрАТ «ВФ Україна» не має можливості одночасно користуватися двома сім-картками по одному номеру мобільного телефону. Як вбачається з карткового рахунку АТ КБ «Приватбанк» протягом 06.11.2018 року знято залишок особистих коштів [PERSON] в сумі 6496,46 грн. та використано 24960,74 грн. кредитних коштів, які [PERSON] у АТ КБ «ПриватБанк» не замовляла, ніякої угоди не укладала і вказаних коштів не використовувала. Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що [PERSON] як користувач картки, послуг щодо збільшення ліміту та замовлення послуги «Миттєва розстрочка» не замовляла та для їх виконання банком жодних дій не вчиняла, а навпаки одразу звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» для з`ясування питання щодо зняття з її картки коштів без її розпорядження, а також звернулась до поліції з приводу шахрайських дій, проведених за її карткою. Крім того, суд вважає, що позивачем, в порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України, не доведено вину відповідачки у вказаних операціях, не виконано ухвалу суду про витребування доказів, зокрема, щодо надання погодинного руху коштів по рахунку [PERSON] . Внаслідок дій та бездіяльності позивача відповідачкою втрачено як кредитні кошти позивача, які нею не замовлялись, так і власні кошти, що були на її рахунку. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, щов задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості необхідно відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України не підлягають стягненню і понесені судові витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed