Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 09 серпня 2008 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] . В зареєстрованому шлюбі за спільно нажиті кошти ними було придбано домоволодіння, яке складається з: житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами, земельну ділянки, кадастровий номер 5924755800:02:002:0918 площею 0,0727 для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку з кадастровим номером 5924755800:02:002:0919 площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою [ADDRESS] . Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем [PERSON] , хоча фактично це є спільним майном, яке сторони набули у власність за спільно нажиті кошти, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Просила поділити спільне майно сторін та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину домоволодіння з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами, та на Ѕ частину двох земельних ділянок за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача адвокат Бутенко В.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Цюпка О.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що відповідач не заперечує, що сторони є власниками житла та земельних ділянок, які придбані в період зареєстрованого шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя. Разом з тим, представник відповідача вважав, що позовні вимоги сформульовані неправильно, оскільки поділ спільного сумісного майна передбачає його реальний розподіл, однак в позові про реальний розподіл майна не йдеться, хоча в резолютивній частині позову такі вимоги є. Заслухавши пояснення сторін суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 09 серпня 2008 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Буринського районного управління юстиції Сумської області, актовий запис № 56 ( ар.с.10). Згідно договору купівлі-продажу від 27 квітня 2018 року [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та земельну ділянку, кадастровий номер 5924755800:02:002:0919 площею 0, 1500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських і споруд за адрсеою [ADDRESS] ( а.с.16-18) та земельну ділянку, кадастровий номер 5924755800:02:002:0918, площею 0, 0727 га, надану для ведення особистого селянського господарства за адрсеою [ADDRESS] ( ар.с.19- 21). Право власності на вказані об`єкти нерухомого майна зареєстровано за відповідачем [PERSON] ( ар.с. 24-26). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу, зокрема з позовом про визнання права. Згідно з вимогами частин 1,2 статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч. 4 ст. 71 СК України). Крім того, у відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Відповідно до ст.ст. 358, 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Приписами ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідач та його представник не оспорює тієї обставини, що майно, вказане позивачем, придбане у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами в період шлюбу і за спільні кошти подружжя, спірне майно підлягає розподілу між сторонами в рівних частках. Таким чином, сторонам по справі належить по 1/2 частині домоволодіння з прибудовами, господарськими будівлями і спорудами, та по 1/2 частині двох земельних ділянок за адресою [ADDRESS] , а тому вимоги позивачки підлягають задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 гривень сплаченого нею судового збору. Крім того, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У ч. ч. 1 - 3 ст. 137 ЦК України йдеться про те, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 3 стаття 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд у тому числі враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представник позивача адвокат Бутенко В.М. представляла інтереси позивача на підставі договору про надання юридичних послуг від 17.05.2021 року, надавши додаток № 1 до договору про надання юридичних послуг (правничої допомоги) від 17.08.2021 року, де вказала загальну суму до сплати за надані послуги - 9000 гривень. В судовому засіданні просила стягнути з відповідача на користь позивача 11 000 гривень за надання правової допомоги та 908 гривень повернення судового збору. Разом з тим, відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 17.08.2021 року за надані послуги від позивача адвокат Бутенко В.М. отримала 3 000 гривень.( ар.с.36, зв.). Інших доказів сплати судових витрат на правову допомогу суду не надано. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, суд бере до уваги положення ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3000 гривень понесених витрат на професійну правничу допомогу, частково задовольнивши вимоги в цій частині по справі. Представником відповідача адвокатом Цюпкою О.В. у відзиві на позовну заяву від 22.09.2021 року було заявлено про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу у сумі 4 000 гривень. Представник відповідача адвокат Цюпка О.В. представляв інтереси відповідача на підставі договору про надання правової допомоги від 13.09.2021 року, надавши опис робіт, виконаних адвокатом за договором про надання правової допомоги від 22.09.2021 року, де вказав фіксований гонорар адвоката в сумі 4 000 гривень. При цьому надав до суду квитанцію № 56 про отримання грошових коштів у сум 4000 гривень за послуги згідно договору від 13.09.2021 року, яка не містить жодних ознак офіційного платіжного документу, зокрема відтиску печатки ФОП Цюпка О.В. , а надрукована на звичайному аркуші паперу формату А-4. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] необхідно відмовити у стягненні з позивача 4 000 гривень витрат на правову допомогу у зв`язку з необґрунтованістю вимог, також беручи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] , які пред`являлися до відповідача, інтереси якого представляв адвокат Цюпка О.В., задоволені повністю. Що ж стосується позиції представника відповідача - адвоката Цюпки О.В., який вважав, що позовні вимоги сформульовані неправильно, оскільки поділ спільного сумісного майна передбачає його реальний розподіл, однак в позові про реальний розподіл майна не йдеться, хоча в резолютивній частині позову такі вимоги є, то суд, задовольняючи позовні вимоги, виходить з того, що в даному випадку це не є визначальним, і, хоча спору про реальний поділ майна немає, фактично суд, визнаючи за сторонами право власності на Ѕ частину спільного сумісного майна подружжя, певним чином вирішує і питання поділу спірного майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved