Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить, з урахуванням змінених позовних вимог, стягнути на його користь з Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській областішляхом списання коштів з рахунку Головного управління Національної поліції в Житомирській областів рахунок компенсації моральної шкоди 10\~000,00 грн. та матеріальних збитків 1 013,40 грн., а також судовий збір в дохід держави. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що він звертався із заявами від 26.01.2016 року до Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області про скоєння щодо нього правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367 КК України, але вказані відомості не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В звязку з протиправною бездіяльністю Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області позивач був вимушений звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність начальника Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області [PERSON] щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами [PERSON] від 26.01.2016 року у відповідності до вимог статті 214 КПК України. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25.03.2016 року було визнано бездіяльність начальника Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області [PERSON] протиправною та зобовязано Радомишльське ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявами [PERSON] від 26.01.2016 року. Однак, неправомірна бездіяльність відповідача, виражена у тривалому і безпідставному невнесенні до ЄРДР відомостей за зверненнями [PERSON] щодо порушення трудових прав та зловживання службовим становищем, потягла за собою порушення нормального режиму його роботи й відпочинку та змусила витрачати свій вільний час та кошти на захист свого порушеного права, в результаті чого йому спричинена матеріальна шкода, повязана із явкою до судових інстанцій і моральна шкода, які просить стягнути з відповідача у зазначеному вище розмірі. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав, та просить задовольнити саме в цьому розмірі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач Радомишльське ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності його представника, проти заявлених вимог заперечив за їх безпідставністю. Відповідач Головне управління Національної поліції в Житомирській області надіслав суду свої заперечення в яких просить відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю та справу розглянути без участі представника ГУНП в Житомирській області (а.с.68-69). Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області [PERSON] у судове засідання зявилась, надала суду письмові заперечення проти позову, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника ГУ ДКСУ у Житомирській області, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Так, судом установлено, що ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25.03.2016 року в справі № 289/261/16-к визнано бездіяльність начальника Радомишльського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області [PERSON] щодо відмови у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по заявах [PERSON] протиправною та зобовязано Радомишльське ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості за заявами [PERSON] від 26.01.2016 року щодо вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень (а.с.5-6). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] повідомлено про початок досудового розслідування та постановою від 24.05.2016 року [PERSON] визнано потерпілим по кримінальному провадженню (а.с.8,9). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями субєктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки, підставою для відшкодування шкоди позивач зазначав бездіяльність службових осіб органів міліції (поліції) та прокуратури в частині неналежного виконання своїх службових обовязків, повязаних з невнесенням відомостей за його заявами до ЄРДР та проведенням належної перевірки, то відсутні спеціальні підстави для застосування ст. 1176 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обовязок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 своєї постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 (з наступними змінами) розяснено судам, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. Відповідні розяснення з цього приводу висловлені Верховним Судом України у п. 5 вищезгаданої постанови Пленуму. Відсутність хоча б одного перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до ст.ст. 57, 58 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Встановивши, що підстави, передбачені ст. 1176 ЦК для відшкодування позивачу шкоди відсутні, а позивачем не доведено належними й допустимими доказами ні факту заподіяння йому моральних страждань, ні причинно-наслідкового звязку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди. При цьому посилання позивача як на підставу своїх позовних вимог на ухвалу апеляційного суду Житомирської області суду від 25.03.2016 року про визнання бездіяльності відповідача неправомірною, суд вважає безпідставними, оскільки цивільно-правова відповідальність за заподіяння моральної шкоди включає чотири елементи - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а тому, не зважаючи на те, що в даному випадку стаття закону передбачає відповідальність без вини, однак, само по собі встановлення факту бездіяльності відповідачів, підтвердженого рішенням суду, за умови недоведеності позивачем факту наявності шкоди та причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача не є достатньою правовою підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не свідчить про безумовне заподіяння йому такою бездіяльністю моральної шкоди, належні й допустимі докази щодо якої в матеріалах справи відсутні. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тому не заслуговують на увагу й доводи позивача щодо відшкодування матеріальних збитків, повязаних із явкою до суду, так як останні не підтверджені документально, а надані позивачем копії чеків суд не може визнати належними доказами підтвердження витрат позивача, повязаних із розглядом вказаної справи, виходячи з того, що згідно повісток про виклик [PERSON] до суду, останній викликався до апеляційного суду Житомирської області на 17.03.2016 р., 21.03.2016 р. та 25.03.2016 р., а чек № 1632763 на відпуск пального датовано 18.03.2016 року, чек № 99216 дата відсутня, чек № 371391 взагалі копія та наданий у судовому засіданні оригінал чеку неналежної якості, у звязку з чим суду не вдалось достеменно зясувати його дату (а.с.11,12,13,14). Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведені норми права та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність матеріальної та моральної шкоди, протиправність дій відповідача, вину та причинний звязок між шкодою та протиправними діями її заподіювача. Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги являються безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed