Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив виділити йому у власність 1/4 частини квартири [ADDRESS] та [PERSON] 1/4 частину зазначеної квартири. Усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування спільною квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зобовязання відповідача [PERSON] надати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою як обєктом права спільної власності Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 12.04.2003 року він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі та рішенням суду від 04.12.2014 року шлюб був розірваний. В період шлюбу й до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторін було набуто 1/2 частину квартири [ADDRESS]. З червня 2014 року позивач постійно перебуває у зоні АТО, та під час його перебування у зазначеній зоні, відповідач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та рішенням суду від 04.12.2014 року шлюб було розірвано. 16.10.2015 року відповідач уклала новий шлюб з [PERSON] та проживає у спірній квартирі разом з ним, змінили замки та перешкоджають позивачу потрапити до зазначеного приміщення. У зв'язку із наявністю спору про поділ майна подружжя, позивач вважає, що зазначене майно підлягає поділу. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та відповідачу встановлений строк для надання відзиву. У встановлений ухвалою строк, 02.07.2018 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача в якому він проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що майно, яке позивач просить поділити дійсно було набуто за час шлюбу, однак за кошти які належали відповідачу [PERSON] особисто. Що стосується вимоги про усунення перешкод у користуванні майном то зазначив, що позивач не є власником або співвласником спірного приміщення, а тому не має права користування ним. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Також, 02.07.2018 року від представника відповідача надійшли заяви про залишення позовної заяви без руху в порядку ч. 11 ст. 187 ЦПК України, про застосування позовної давності, про розгляд справи у загальному позовному провадженні, про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. Крім того, 02.07.2018 року надійшла заява від [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи в порядку ст. 53 ЦПК України. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення справи до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог залучено [PERSON] 30.07.2018 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи з повідомленням сторін. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 07.08.2018 року від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів та заява про виклик свідків. 16.08.2018 року від представника відповідача надійшла заява про внесення правок до відзиву. 17.08.2018 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про виклик свідків. Також, 17.08.2018 року від представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін та надійшли письмові пояснення. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 22.08.2018 року клопотання представника третьої особи про призначення справи в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження задоволено та справу призначено до розгляду на 10.10.2018 року. 10.10.2018 року в судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві. Надала заяву про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що будь-якої фінансової участі позивача із власних коштів чи з коштів подружжя у придбанні частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] не було, так як відповідач [PERSON] для придбання цього майна надала кошти від продажу своєї власної квартири. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Також, в судовому засіданні, яке відбулось 10.10.2018 року в якості свідка була допитана [PERSON] Суд, вислухавши думку позивача, представника відповідача, представника третьої особи, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.2003 року та рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 04.12.2014 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 16). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Встановлено, що у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23.06.2005 року відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] придбали у власність 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в рівних частках, по 1/4 частині кожний. Позивач звертаючись з даним позовом до суду зазначив, що зазначена частина будинку була придбана за спільні кошти з відповідачем [PERSON], у зв'язку із чим вона підлягає поділу на підставі ст.ст. 69, 70 СК України. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 12.04.2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 235. Після реєстрації шлюбу сторони проживали у квартирі відповідача за адресою: [ADDRESS], яку вона придбала до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.11.1994 року (а.с. 48). Також встановлено, що квартиру [ADDRESS] відповідач придбала за гроші, які отримала від продажу 18/100 частин житлового будинку за адресою м. Київ, вул. Гончарова, який продала в день купівлі квартири (а.с. 49-50). Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що подружжя не мало спільних коштів та заощаджень, оскільки на момент реєстрації шлюбу позивач офіційно не працював, а відповідач займалась доглядом за дитиною. На прохання відповідача [PERSON], її батько влаштував позивача на роботу у ВАТ «АГЕНТСТВО СОЮЗДРУК» експедитором, де він працював протягом 2004-2005 року, однак отримував мінімальну заробітну плату, що не дозволяла зробити заощаджень для купівлі нерухомості. Зазначені пояснення знайшли своє підтвердженні у суді при розгляді справи та підтверджується наступним. З повідомлення ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві від 02.07.2018 року за №Ш/26-58-08-02-09 вбачається, що в період з І кварталу 2003 року по 4 квартал 2005 року у відповідача [PERSON] доходи були відсутні (а.с. 159). Згідно довідки ВАТ «Агентство Союздрук» від 20.07.2018 року за №05-152, [PERSON] працював у Товаристві на посаді сортувальника-експедитора з 08.07.2003 року по 31.10.2005 року та його дохід з 08.07.2003 року по грудень 2003 року становив 6468,60 грн.; з січня по грудень 2004 року 14193,57 грн.; з січня по жовтень 2005 року 17103,04 грн. (а.с. 160-162). Представник відповідача також посилався на те, що між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] існувала домовленість про придбання частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], оскільки кожен з них мали власні квартири та бажання покращити свої житлові умови, переїхавши до приватного будинку. Так як житловий будинок мав значну вартість, [PERSON] та [PERSON] домовились обєднатись, попередньо продавши власні квартири. Зазначені твердження також суд приймає до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 23.06.2005 року були укладені наступні договори: договір купівлі-продажу квартири від 23.06.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні [PERSON] та [PERSON], які діяли за згодою матері [PERSON] та батька [PERSON], продали та передали у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Продаж здійснено за 100000,00 грн. (а.с. 54); договір купівлі-продажу квартири від 23.06.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] (відповідач [PERSON]) продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Продаж здійснено за 15000,00 грн. (а.с. 55). В той же день, 23.06.2005 року був укладений договір купівлі-продажу частини житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] (відповідач [PERSON]) придбали 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS], площею 41,2 кв.м, в річних частках, по 1/4 частині кожному (а.с. 57). Одночасно було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] (відповідач [PERSON]) придбали 4/8 частини земельної ділянки, площею 0,0619 га, за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. (а.с. 58). Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. При цьому, слід звернути увагу на те, що відповідач використала своє особисте майно в інтересах сім'ї у відповідності до ст. 59 СК України, згідно якої, той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпоряджанні своїм майном дружина, чоловік зобовязані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користуватися ним. Виходячи з викладеного вище, суд вважає твердження позивача про те, що 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] була придбана ним за спільні кошти з відповідачем, необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами. Судом достовірно встановлено відсутність належного доходу позивача для здійснення заощаджень на купівлю частини житлового будинку. Посилання позивача на презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу є невірним, оскільки така презумпція не є абсолютною, а вирішується в кожній конкретній справі окремо. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно п. 24 цієї ж Постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що викладена у постанові від 02.10.2013 року (провадження №6-79цс13) належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму права ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільній сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Постановою Верховного Суду України від 03.06.2015 року (провадження №6-38цс15) ця позиція була повторно викладена, однак з доповненням: «Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою. Таким чином, посилання позивача на дію статті 60 СК України є необґрунтованими, оскільки ним не подано до суду в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України належні та допустимі докази щодо наявності в нього грошових коштів на придбання спірного майна, джерела їх походження та щодо того, що зазначені кошти були спільною сумісною власністю подружжя. Також в ході судового розгляду було встановлено наступне. До укладання договорів купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки від 23.06.2005 року, відповідач домовилась зі своїми батьками щодо продажу їх квартири [ADDRESS]. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.10.2005 року мати та батько відповідача [PERSON] та [PERSON] продали належну їм квартиру [ADDRESS] (а.с. 60). Кошти, що були отримані від продажу квартири батьків відповідача були розміщені на рахунках [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Кошти були покладені на рахунок позивача, у зв'язку із тим, що станом на 2005 рік діяв ліміт суми, яку можливо одразу покласти на рахунок в банку. На рахунок позивача було покладено 9000 доларів США, які він в подальшому витратив на власний бізнес, а саме відкриття ПП «Д-ІНГВАР», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 61). При цьому, його підприємство фактично діяльністю не займалось, доходу не приносило. Зазначені обставини не спростував у судовому засіданні і сам позивач. В свою чергу, допитана в якості свідка [PERSON] підтвердила зазначені обставини. Оцінюючи покази свідка, суд вважає їх достовірними і такими, що не викликають сумніву в їх правдивості, оскільки свідок не заінтересована в справі і підстав для обмови позивача у неї немає, її покази не суперечать іншим матеріалам справи. Встановлено, що договори на постачання питної води та приймання стічних вод через приєднані мережі, про надання послуг з газопостачання та про користування електричною енергією у квартирі [ADDRESS] були укладені третьою особою [PERSON] (а.с. 64-69). Також встановлено, що придбана квартира по [ADDRESS] на момент купівлі потребувала ремонту, у зв'язку зі спільним проживанням двох родин певного перепланування. Будівництво прибудови та ремонт виконувались відповідачем та третьою особою власними силами за допомогою друзів (а.с. 70-89). Будівельні матеріали також були придбані відповідачем та третьою особою, що підтверджується товарними чеками, рахунками-фактурами, чеками (а.с. 180-211). [PERSON] також було придбано камін та димохід вартістю 36500,00 грн., що підтверджується договором №18/14 від 18.12.2014 року (а.с. 90-91), та встановлено дерев'яні сходи вартістю 21500,00 грн., що підтверджується договором від 03.12.2014 року (а.с. 94). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. На підставі викладеного вище суд дійшов висновку про те, що частина спірного будинку була придбана відповідачем у період шлюбу разом з третьою особою [PERSON], джерелом набуття останнього були власні кошти відповідача, отримані від продажу квартири, яка була набута до шлюбу. Також слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною пятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Із досліджених судом доказів встановлено, що у позивача виникло право на позов про поділ майна подружжя з моменту розірвання шлюбу тобто з 04.12.2014 року (рішення суду про розірвання шлюбу). Із позовними вимогами про поділ майна позивач звернувся 28.03.2018 року. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило та жодних належних та допустимих доказів того, що позивач дізнався про порушення свого права у березні 2018 року суду не надано. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають підстави вважати, що ще однією підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна є пропуск позовної давності, про що було заявлено представником відповідача (а.с. 112-113). Також слід звернути увагу і на те, що позовні вимоги викладені позивачем некоректні, оскільки за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 23.06.2005 року, відповідач та [PERSON] придбали 1/2 частину житлового будинку, в рівних частках, по 1/4 частині кожному, а тому вимога при виділення позивачу 1/4 частини спірної квартири [ADDRESS] не може бути задоволена ще з огляду на невірне визначення частки у майні. Що стосується вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування спільною квартирою, що знаходиться а адресою: [ADDRESS], шляхом зобовязання [PERSON] надати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у здійсненні позивачем права користування квартирою, як обєктом права спільної власності, то вона також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя. Також, слід зазначити, що у відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, позивач не є власником чи співвласником спірної квартири, а тому не має права на усунення перешкод у користуванні нею. Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору залишити за позивачем.

Outcome: dismissed