Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до КУ «ЗОКЛ» про поновлення на роботі на посаді завідуючого відділенням рентген-ангіографії і ендаваскутярної хірургії та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі наказу від 05.04.1993 р. № 65-О він був прийнятий до КУ «ЗОКЛ» зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендаваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення. 01.04.1994 р. згідно наказу від 24.03.1994 р. № 57-О був переведений на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки. 08.07.2016 р. він був ознайомлений з наказом від 07.07.2016 р. № 127-О про його звільнення з посади завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії за п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням терміну трудового договору та з призначенням на посаду іншого працівника. Вважає наказ від 07.07.2016 р. № 127-О незаконним. Зазначає, що він був прийнятий на роботу, а потім переведений на посаду завідуючого відділенням згідно укладеного безстрокового трудового договору. З 05.04.1993 р. по 01.04.1994 р. він дійсно працював за зовнішнім сумісництвом на 0,5 ставки на посаді лікаря, а з 01.04.1994 р., відповідно до наказу № 57-О від 24.03.1994 р. був переведений на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії на 0,5 ставки і це було його основне місце роботи. Тому звільнення за п.2 ст.36 КЗпП України вважає незаконним. Просить визнати звільнення його з посади завідуючого відділенням незаконним, визнати незаконним та скасувати наказ від 07.07.2016 р. № 127-О, поновити його на посаді завідуючого відділенням рентген-ангіографії ендаваскулярної хірургії КУ «ЗОКЛ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 629,28 грн., допустити негайне виконання рішення. У ході судового розгляду справи від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с.19-20) в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої заяви, просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 9596,52 грн. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує, позовні вимоги не визнав в повному обсязі, надав письмові заперечення на позов (а.с.21-23). В судовому засіданні пояснив, що позивач був прийнятий на роботу в КУ «ЗОКЛ» ЗОР зовнішнім сумісником на 0,5 ставки на посаду лікаря серцево- судинного хірурга кабінету рентген-агіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення з 05.04.1993 р., згідно наказу № 65-О. З 01.04.1994 р. позивача було переведено на посаду завідуючого відділенням рентген-агіографії ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки. Він не був переведений на основне місце роботи, а залишався зовнішнім сумісником, але вже на іншій посаді. Позивач за основним місцем роботи працює асистентом госпітальної хірургії Запорізького державного медичного університету. Працював на посаді завідуючого відділенням на 0,5 ставки, як зовнішній сумісник, що підтверджується записами в його трудовій книжці, а також його заявами про надання дозволу працювати на 1,0 ставки у період знаходження його у щорічній відпустці за основним місцем роботи. В зв'язку з прийняттям на посаду завідуючого відділенням рентген-агіографії ендоваскулярної хірургії працівника, що не є сумісником, позивач був звільнений з даної посади у відповідності до діючого законодавства. Вважає позовні вимоги незаконними, просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Суд заслухавши показання сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на підставі наказу № 65-О від 05.04.1993 р., був прийнятий зовнішнім сумісником на 0,5 ставки посади лікаря серцево-судинного хірурга кабінету рентген-ангіографії ендоваскулярної терапії і хірургії радіологічного відділення КУ «ЗОКЛ» (а.с. 5). І в наказі № 65-О і в заяві (а.с. 27) позивача про прийняття на роботу вказано, що основне місце його роботи є посада асистента кафедри госпітальної хірургії Запорізького медичного інституту. Наказом № 57-О від 24.03.1994 р. позивача переведено на посаду завідуючого відділенням рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки з 01.04.1994 р. Згідно до ч.2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28.06.1993 р. № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, наданих доказів, основне місце роботи позивача на протязі 1993-2016 р.р. є Запорізький державний медичний університет, де він займає виборну посаду асистента кафедри госпітальної хірургії (а.с.25-26). Тому твердження позивача, що наказом № 57-О від 24.03.1994 р. його було переведено на посаду завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії на 0,5 ставки і ця посада є його основне місце роботи, не відповідає матеріалам справи та наданим доказам. Додані до матеріалів справи, в якості доказів, копії заяв позивача від 08.07.1994 р., 26.06.1996 р., 19.06.2013 р., 24.06.2014 р. (а.с.29-31,33), в яких він просить дозволу на роботу на повну ставку на час знаходження у щорічній відпуски за місцем основної роботи, свідчать, що і сам позивач роботу в КУ «ЗОКЛ» не вважав основною. Пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій передбачається, що звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 43 1 КЗпП України, звільнення з суміщуваної роботи може бути проведено у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, що не являється сумісником та не потребує згоди профспілкового органу. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 127-О, позивач був звільнений і з ним було розірвано трудовий договір, у зв'язку з тим, що на посаду завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії, як на основне місце роботи був прийнятий інший працівник - [PERSON] (а.с.7). Звільнення позивача в зв'язку з прийняттям на роботу працівника, що не є сумісником, відповідає вимогам діючого законодавства. При цьому, відповідач в наказі 127-О від 07.07.2016 р., про звільнення позивача зазначив також, що звільнення відбувається у зв'язку з закінченням терміну трудового договору. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що з позивачем було укладено строковий трудовий договір. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Відповідно до наказу № 127-О від 07.07.2016 р. (а.с.7) позивача було звільнено за п. 2 ст.36 КЗпП України у зв'язку з закінченням терміну трудового договору та у зв'язку з призначенням працівника, який не є зовнішнім сумісником. Таким чином, відповідач зазначив у наказі № 127-О дві підстави для припинення трудового договору, що є порушенням трудового законодавства. Посилання відповідача у наказі № 127-О від 07.07.2016 р. про звільнення позивача на п.2 ст.36 КЗпП України як на підставу припинення трудового договору з працівником, з яким не було укладено строкового трудового договору, не може вважатися таким, що відповідає вимогам законодавства. Згідно до п.2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Мінпраці,Мінюсту,Мінсоцзахисту населення від 17.08.1993р. № 58 записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При таких обставинах, суд вважає наказ № 127-О від 07.07.2016р. таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, а тому є незаконним. Враховуючи всі з'ясовані обставини справи, суд вважає вимоги позивача щодо скасування наказу № 127-О від 07.07.2016 р. та поновлення його на посаді завідуючого відділення рентген-ангіографії та ендоваскулярної хірургії є обгрунтованими. Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно норм ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням позивача в межах заявлених ним вимог, при цьому позивач розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Також п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до наданої довідки про доходи (а.с.10), середня зарплата позивача становить 5978,00 грн.(травень 2016 р. - 2989 грн., червень 2016 р. - 2989 грн.) Середньоденна зарплата становить 157,32 грн.( 5978\\38р\\д). З 08.07.2016 р. по 15.09.2016 р. складає 61 робочий день вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 9596,52грн. (157,32 х 61). З 08.07.2016 р. по 12.10.2016 р. (на час розгляду справи) складає 80 робочих днів вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 12585,60 грн. ( 157,32 х 80). Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи з'ясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved