Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 4615,34 коп. В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] і є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення шляхом відкриття абонентського особового рахунку [NUMBER]. Відповідачі не сплачували в повному обсязі за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що призвело до утворення заборгованості: за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.2012 р. по 31.12.2015 р. у розмірі 1927,60 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.10.2010 р. по 31.12.2015 р. у розмірі 1567,76 грн., суму індексу інфляції у розмірі 1018 грн. 07 коп.; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 101 грн. 91 коп. Представник позивача Шелест Д.Ю., діючий на підставі довіреності, з'явився у судове засідання, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, заперечував проти застосування строків позовної давності, оскільки відповідачі періодично сплачували за надані послуги, а тому визнав свій обов'язок по сплаті наданих їм послуг. У зв'язку з несвоєчасними та не в повному обсязі здійснюваними оплатами за надані послуги водопостачання та водовідведення підприємство було змушене звернутися до суду. Також в судовому засіданні вказав, що об'єктивних причин не звернення до суду з позовною заявою після відмови у видачі судового наказу у позивача не було. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, пояснив що не укладався договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, просив суд застосувати строки позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України. Зазначив, що є власником квартири [ADDRESS]. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідач є власником та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і є споживачем послуг водопостачання та водовідведення, які надає позивач. Згідно розрахунку заборгованості, через несплату за відповідачем виникла заборгованість: 01.01.2012 р. по 31.12.2015 р. у розмірі 1927,60 грн.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.10.2010 р. по 31.12.2015 р. у розмірі 1567,76 грн., суму індексу інфляції у розмірі 1018 грн. 07 коп.; три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 101 грн. 91 коп. Правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення належного їм на праві приватної власності, здійснюється на підставі норм ЦК України, які регулюють правовідносини з права власності. Вказана вище позиція викладена в Постанові Верховного суду України № 6-734цс15 від 04.11.2015 року. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Таким чином, правовідносини між позивачем та відповідачем виникли через безпосереднє користування послугами відповідачами. Договір між сторонами все ж вважається укладеним, не приймаючи до уваги відсутність письмового договору, оскільки сторони певний час виконують конклюдентні дії, а саме, позивач зі свого боку надає послуги з водопостачання та водовідведення, а відповідач в свою чергу приймає ці послуги. З боку відповідача жодних дій, з приводу відмови від користування наданих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення не було здійснено, як і не було надано ніяких заяв, проте у судовому засіданні відповідач не заперечував про те, що він користуються послугами водопостачання та водовідведенням. Згідно п.3 ст. 11 ЦК України « Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства». Такі права та обов'язки виникли між КП «Харківводоканал» та [PERSON], адже він є споживачем шляхом отримання ним житлово-комунальної послуги, як передбачає ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідач не надав жодних доказів стосовно не надання послуг водопостачання та водовідведення і не довів відсутності зобов'язань по сплаті за надані послуги водопостачання та водовідведення. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України: Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи, заявлені позивачем вимоги виходять за межі встановленої ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Представник позивача подав до суду клопотання, у якому просив перервати строки позовної давності, оскільки відповідачі періодично сплачували за послуги водопостачання та водовідведення, а отже, це свідчить про те, що вони свій борг визнали, представник позивача зазначив, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.09.2015 р. у справі № 643/784/16-ц відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Відповідачем зроблена відповідна заява про застосування судом позовної давності, про що зазначено в його письмових запереченнях проти позову. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Переривання перебігу позовної давності врегульоване ст.264 ЦК України, згідно до якої перебіг позовної давності переривається: вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; у разі пред'явлення позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги. В разі залишення позову без розгляду перебіг позовної давності не зупиняється, що визначено ч.1 ст.265 ЦК України. Таким чином, відмова у прийнятті заяви про видачу судового наказу через наявність вимог, які не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, не є обставинами, що переривають перебіг позовної давності. Посилання представника позивача на ту обставину, що позов щодо вимог, визначених у ч.1 ст.96 ЦПК України, може бути поданий тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом, як то передбачено ч.3 ст.118 ЦПК України, не може братись до уваги, оскільки позивач звертався з заявою про видачу судового наказу і заявнику відмовлено у відкритті наказного провадження, що не може бути причиною, яке перериває перебіг позовної давності. Зважаючи на те, що звернення позивача з позовом, який відповідав вимогам ЦПК України, було у січні 2016 року, а строк сплати за отримані послуги з централізованого водопостачання та з централізованого водовідведення настає у місяці, наступному за місяцем у якому такі послуги надавались, то з урахування трирічного строку позовної давності, заборгованість повинна стягуватись за період з 01.02.2013 року по 31.12.2015 року і сума боргу повинна бути зменшена згідно розрахунку позивача. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КП «Харківводоканал» підлягають задоволенню частково, та необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог останнього про стягнення з відповідача на його користь заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01 січня 2012 року по 31 січня 2013 року за спливом позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню частково. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial