Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив припинити право спільної часткової власності на будинковолодіння [ADDRESS]. Поділити житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] в натурі між власниками і виділити позивачу [PERSON] у власність 2/5 частини цього нерухомого майна, а саме приміщення: 1-1 коридор площею 4,1 кв.м; 1-2 санвузол площею 3,1 кв.м.; 1-3 кухня площею 6,7 кв.м.; 1-4 житлова площею 14,7 кв.м.; 1-5 житлова площею 8,7 кв.м. Відповідачу [PERSON] у власність 3/5 частини цього нерухомого майна, а саме: 2-1 житлова площею 9,7 кв.м.; 2-2 передпокій площею 12,4 кв.м.; 2-3 житлова площею 12,4 кв.м.; 2-4 коридор площею 7,8 кв.м.; 2-5 житлова площею 15,7 кв.м.; 2-6 кухня площею 7,9 кв.м.; 2-7 ванна площею 3,0 кв.м.; 2-8 вбиральня площею 1,4 кв.м.; 2-9 коридор площею 4,7 кв.м.; гараж площею 4,7 кв.м.; гараж площею 37,4 кв.м.; прибудова з погребом площею 15,78 кв.м. Також просив стягнути судові витрати. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач звертаючись з даним позовом до суду до відповідача свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 2/5 частин домоволодіння [ADDRESS] та у його фактичному користуванні з 1996 року перебувають наступні приміщення: 1-1 коридор площею 4,1 кв.м; 1-2 санвузол площею 3,1 кв.м.; 1-3 кухня площею 6,7 кв.м.; 1-4 житлова площею 14,7 кв.м.; 1-5 житлова площею 8,7 кв.м. Також зазначив, що у 2000-х роках він здійснив будівництво 2-го поверху над частиною домоволодіння якою він користується та гаражу для господарських потреб, який примикає до кухні. Інша частина домоволодіння, а саме 3/5 частин належить відповідачу та у його фактичному користуванні перебувають наступні приміщення: 2-1 житлова площею 9,7 кв.м.; 2-2 передпокій площею 12,4 кв.м.; 2-3 житлова площею 12,4 кв.м.; 2-4 коридор площею 7,8 кв.м.; 2-5 житлова площею 15,7 кв.м.; 2-6 кухня площею 7,9 кв.м.; 2-7 ванна площею 3,0 кв.м.; 2-8 вбиральня площею 1,4 кв.м.; 2-9 коридор площею 4,7 кв.м.; гараж площею 4,7 кв.м.; гараж площею 37,4 кв.м.; прибудова з погребом площею 15,78 кв.м. Земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння у приватну власність не передана. Позивач маючи на меті виділити в натурі частку із майна (домоволодіння), що є у спільній частковій власності, 18.10.2017 року звернувся до відповідача із заявою про намір укладення договору про поділ нерухомого майна. Відповідачем зазначена заява залишена без уваги. Зазначив, що даний будинок давно розділений між співвласниками на дві окремі квартири з обладнаними окремими виходами та підведеними до кожної з них окремо всіма комунікаціями. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо його поділу позивач просив позов задовольнити. 13.03.2018 року до суду надійшов відзив від представника відповідача в яких він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позовні вимоги є безпідставними, не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки наявність в будинку [ADDRESS] самочинних перебудов позбавляють можливості виділу частки в натурі без визнання на них права власності. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження сторони в судове засідання не викликались. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 2/5 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 22.03.1996 року, укладеного на Київській універсальній біржі, зареєстрований в Київському міському Бюро технічної інвентаризації за №20051 від 16.04.1996 року. Відповідач [PERSON] є власником іншої 3/5 частин домоволодіння [ADDRESS]. Як зазначив позивач у своєму позові, він фактично з 1996 року користується наступними приміщеннями: 1-1 коридор площею 4,1 кв.м; 1-2 санвузол площею 3,1 кв.м.; 1-3 кухня площею 6,7 кв.м.; 1-4 житлова площею 14,7 кв.м.; 1-5 житлова площею 8,7 кв.м. Також зазначив, що у 2000-х роках він здійснив будівництво 2-го поверху над частиною домоволодіння якою він користується та гаражу для господарських потреб, який примикає до кухні. У фактичному користуванні відповідача перебувають наступні приміщення: 2-1 житлова площею 9,7 кв.м.; 2-2 передпокій площею 12,4 кв.м.; 2-3 житлова площею 12,4 кв.м.; 2-4 коридор площею 7,8 кв.м.; 2-5 житлова площею 15,7 кв.м.; 2-6 кухня площею 7,9 кв.м.; 2-7 ванна площею 3,0 кв.м.; 2-8 вбиральня площею 1,4 кв.м.; 2-9 коридор площею 4,7 кв.м.; гараж площею 4,7 кв.м.; гараж площею 37,4 кв.м.; прибудова з погребом площею 15,78 кв.м. Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо його поділу позивач просив позов задовольнити. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Згідно з п. 1.2 Інструкції, затвердженої наказом №55 Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 року №774/14041, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Слід зазначити, що позивачем не надано доказів того, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, що кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Також, позивачем клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи до суду не подавалось. Суд звертає увагу позивача на те, що при виділі частки із спільної часткової власності в натурі, встановлений порядок користування, про який зазначає позивач, не є визначальним. Розмір частини майна, яка відводиться (виділяється) співвласнику визначається виходячи з розміру і вартості його частки у спільній частковій власності на це майно і виходячи з технічної можливості виділу, а не виходячи з тієї частини майна, якою користуються сторони. Крім того, згідно з п. 2.3 Інструкції, не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Згідно з п. 3.11 Інструкції, за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об'єктів нерухомого майна документи щодо виділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна до розрахунку не включаються. Враховуючи наведені норми та наявність в будинку [ADDRESS] самочинних перебудов будь-які дії щодо поділу та виділу частки в натурі є неможливими без визнання права власності на проведені перебудови. За правилами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснює самочинне будівництво не набуває права власності на нього. З огляду на те, що позивачем заявлено вимоги про розподіл жилого будинку в натурі з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], частина якого є самочинним будівництвом і не введена в установленому законом порядку в експлуатацію, відповідно такий спір не може бути предметом судового розгляду. Відтак заявлені вимоги про виділ частки зі спільної часткової власності, частина якої є самочинним будівництвом і не може бути предметом розподілу не є можливим, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Оскільки вимоги про припинення спільної часткової власності є похідними від вимог про виділ частки в натурі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні і в цій частині позовних вимог. Крім поділу будинку в натурі та припинення права спільної часткової власності на нього, позивач також просив виділити йому у власність 2/5 частини спірного будинку, тобто фактично просив визнати за ним право власності. Однак, зазначена вимога також задоволенню не підлягає, оскільки частка позивача у розмірі 2/5 у спільній часткові власності на житловий будинок визначена договором купівлі-продажу, ніким не оспорюється та визнається відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed