Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» про захист прав споживача, визнання пункту договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу та стягнення коштів. Позов обґрунтований тим, що 23 жовтня 2015 року між ним, [PERSON], як лізингоодержувачем, та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», як лізингодавцем, укладено договір №000955 фінансового лізингу. В усній формі представник відповідача йому розяснила, що він купує на умовах розстрочки трактор Беларус-892 за акційною ціною 170000 грн. Передплата становить 50000 грн., решта коштів має бути сплачена ним протягом року. Трактор буде переданий йому в користування через три дні з моменту внесення передплати. Дала підписати примірник договору на вказану суму, а також додатково договір №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року, сказала, що це така формальність для оформлення акції. В подальшому договір на суму 170000 грн. представник відповідача взяла, пояснивши, що примірник вона йому підправить поштою, залишивши йому лише договір №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року. Одразу йому запропоновано сплатити перший внесок у сумі 50000 грн., які він оплатив через касу банку, не звернувши увагу на призначення платежу «адміністративний платіж». Протягом обіцяних трьох днів предмет лізингу йому не був переданий. На телефонні звернення представник відповідача повідомила, що акційні трактори закінчилися, а є лише за ціною 50000 грн., при умові попередній оплаті 50% від суми. Тоді він заявив, що бажає, щоб йому повернули сплачені 50000 грн., на що представник відповідача запропонувала надіслати рекомендованим листом на юридичну адресу лізингової компанії заяву про розірвання договору лізингу із зазначенням реквізитів для повернення коштів. Вказане ним було зроблено, його лист надійшов до відповідача 30 листопада 2015 року, однак кошти йому не повернуто. Уважно вивчивши умови договору №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року, переконався, що договір містить несправедливі умови та підлягає визнанню недійсним, а грошові кошти, сплачені на виконання договору з призначенням «адміністративний платіж», підлягають поверненню. Вважає, що умови п.12.1. договору, про те, що адміністративний платіж не підлягає поверненню у випадку розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, несправедливою, а отже, недійсною. Враховуючи вказане, просив визнати несправедливою умову п.12.1. договору №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто», а саме, що адміністративний платіж не підлягає поверненню у випадку розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб; визнати недійсним договір №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року, укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто»; стягнути з відповідача на його користь 50000 грн., сплачених в якості адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору №000955 фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та, будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що сплачуючи 50000 грн. він вважав, що здійснює авансовий платіж за придбання трактору. Представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги просив задовольнити, дав пояснення аналогічні викладеному в позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи без його участі. В письмових запереченням позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення то досягнення згод по всіх істотних умовах (а.с.107-118). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він був очевидцем укладення [PERSON] з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» договору фінансового лізингу та розумів, що сплачуючи 50000 грн., [PERSON] здійснює авансовий платіж в рахунок погашення всієї вартості трактора. \~\~ Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідка, допитавши позивача у якості свідка відповідно до вимог ст.ст.62, 184 ЦПК України, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозвязку, приходить до наступного. Судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», в особі представника [PERSON], укладено договір фінансового лізингу №000955 (а.с.5-10).\~\~ За умовами договору, до отримання в користування предмета лізингу, лізингоодержувач повинен сплатити лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з таких платежів: адміністративний платіж - 10%, авансовий платіж - 50 % , комісія за передачу - 3% від ціни предмета лізингу. Авансовий платіж лізингоодержувач має право сплатити частинами протягом 12 місяців. Вказане випливає із визначення термінів у договорі, його умов та підтверджується Додатком №1 до договору (а.с.11). Згідно з п.1.3 вище вказаного договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати трактор Беларус-892, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 2 до договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Договір не встановлює жодної відповідальності (компенсації) у випадку невиконання лізингодавцем його обовязків (не поставка, несвоєчасна поставка предмета лізингу). Пунктом 1.4. договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтаж тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Проте, в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов. У відповідності з пунктом 1.7. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 Договору. Із змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як додаток № 3, але до договору не додається. У пункті 8.2. оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (21276,60 доларів США). Пунктом 8.3. договору передбачено, що за умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Отже, із змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. З точки зору цивільного права, - фінансовий лізинг є непрямим лізингом і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. За таких обставин, та відповідно до положень ст.655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. Також, із договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики трактора, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. У п.4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Відповідно до розділу договору «визначення термінів» визначено адміністративний платіж, як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначеного платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та ставить погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу. Відповідно до додатку №1 до договору, адміністративний платіж становить еквівалент 2127,66 доларів США, виходячи з курсу 23,50 грн. за 1 долар США, тобто 50000 грн. Згідно п.12.1 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повергнення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. В силу ч.1 ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 23 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», нотаріально посвідчено не було. Пунктом 3.2.7. договору лізингодавцю надано право розірвати договір в односторонньому порядку (без повернення адміністративного платежу) у випадку неможливості придбання лізингу або відмови продавця (який не є стороною договору) здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, якщо лізингоодержувач не обере новий Предмет лізингу. Таким чином, в договорі очевидним є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. За невиконання договірного зобовязання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Умова про неповернення адміністративного платежу була б справедливою за умови встановлення справедливого його розміру, співрозмірного понесеним лізингодавцем витратам на перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Встановлення розміру адміністративного платежу в сумі 50000 грн. робить очевидно несправедливою умову про неповернення цієї суми у випадку відмови від договору лізингоодержувача, з урахуванням того, що лізингодавець навіть не замовляв предмета лізингу (відповідно до п.1.7 договору 120-денний строк передачі предмета лізингу в користування відраховується від сплати авансового платежу 250000 грн., якого позивач не сплачував, а не адміністративного платежу). Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага,що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору не являється такою послугою, яка визначена Законом України «Про захист прав споживачів» у п.17 ст.1, а також ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає лізингового платежу повязаного з укладенням самого договору фінансового лізингу. Укладений сторонами Договір фінансового лізингу є досить обємним, оскільки викладений на 12 аркушах мілким шрифтом; є юридично складним і утрудненим для одноразового сприйняття при читанні, у звязку з чим для його прочитання, детального вивчення і зрозуміння його положень потребується досить тривалий проміжок часу. Позивач при укладенні договору потребував певного часу для ознайомлення із його умовами, якого представник відповідача йому не надала. Відповідно до положень ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. \~\~ За правилами ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За висновком суду, положеннями договору фінансового лізингу укладеному між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» 23 жовтня 2015 року обмежені права позивача, як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживача», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. За приписами ч.ч.5, 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Суд вважає, що визнання недійсними положень договору лізингу окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір має бути визнаний недійсним в цілому. Згідно вимог ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи положення вказаних норм закону, суд визнає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним адміністративний платіж в сумі 50000 грн. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з положень ст.88 ЦПК України та того, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., а тому вказану сумі слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно з ч.ч.1, 3 ст.79 ЦПК України до судових витрат також відносяться витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство та здобув кваліфікацію спеціаліста права, юриста (а.с.87). Згідно свідоцтва платника єдиного податку серії А №339342 [PERSON] зареєстрований як субєкт господарювання за видом діяльності у сфері права (а.с.88). Ухвалою суду від 31 травня 2016 року [PERSON] був залучений до участі у справі як представник позивача та під час розгляду справи по суті діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 25 грудня 2015 року (а.с.86, 126). Як вбачається з розрахунку виконаних робіт за договором про надання правової допомоги, з яким погодився [PERSON], сторони підтвердили повне виконання робіт згідно з договором про надання послуг від 25 грудня 2015 року на загальну суму 3000 грн. Перерахунок коштів за правову допомогу підтверджується квитанцією до прибуткового ордеру №12 від 31 травня 2016 року (а.с.130, 131). Згідно вказаної квитанції, позивачем сплачено на користь [PERSON] за надання правової допомоги 3000 грн. З огляду на вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути витрати на правову допомогу, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства та знайшли своє підтвердження належними доказами. На підставі викладеного та

Outcome: partial