Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 04.04.2008 між сторонами було укладено кредитний договір № 003-2008-1011, згідно з яким банк зобов'язався надати позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 93500,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 472175,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45%, на строк до 01.04.2038, для придбання квартири. При підписанні кредитного договору банком було порушено права позивача, оскільки наданий йому для підписання текст договору за своїм змістом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача. Так, кредитний договір було укладено в приміщенні банку, при цьому позивач фактично не мав змоги детально вивчити умови договору, так як текст йому вручили в день його підписання. Позивач вказує, що кредитний договір містить несправедливі умови, зокрема, такі, які передбачають погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що значно погіршує становище позивача. Крім того, перед укладенням кредитного договору, в порушення вимог ч. 1 ст. 230 ЦК України, позивач не в повному обсязі був повідомлений банком про умови кредитування. Більшу частину важливої інформації він дізнався вже після укладення кредитного договору, зокрема, позивач не був проінформований заздалегідь, що отримання кредиту, сума якого еквівалентна 472175,00 грн., може призвести до вимог банку у розмірі, який майже в два з половиною рази перевищує отриману суму. Тобто, відповідач фактично ввів позивача в оману щодо вартості та можливості погашення кредиту. Посилаючись на наведене, просить суд визнати недійним кредитний договір № 003-2008-1010 (на придбання майна), що укладений 04.04.2008 між ним та відповідачем. Представник позивача [PERSON] у суді позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Сербіна А.О. проти позову заперечувала, посилаючись на те, що кредитний договір укладений у відповідності до норм чинного законодавства, відповідачу була надана вся необхідна інформація перед його укладенням, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Крім того, представником відповідача долучено до матеріалів справи заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 04.04.2008 між сторонами було укладено кредитний договір № 003-2008-1010 (на придбання майна), згідно з умовами якого банк надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 93500,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату укладення договору складає 472175,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45%, на строк до 01.04.2038, з метою придбання квартири. 07.03.2014 між позивачем та банком укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої сторони погодили внести зміни до договору. Підписанням додаткової угоди позивач підтвердив правомірність нарахування кредитором процентів за користування кредитом та факт їх оплати у добровільному порядку, а також що не має до банку жодних претензій. Кредитний договір та додаткова угода до нього укладені у письмовій формі та підписані сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з п. 8.5. кредитного договору, позивач підписанням даного договору підтвердила, зокрема, що вона розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, до укладення цього договору вона була ознайомлена в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення. Крім того, суд вважає безпідставними посилання позивача на несправедливість кредитного договору з причин наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, оскільки договірні правовідносини, які виникають на підставі укладеного кредитного договору, пов'язані з наданням банком кредитних коштів на користь позичальника, після виконання банком свого обов'язку по наданню кредиту у позичальника відповідно виникає зобов'язання з повернення отриманих коштів та сплати процентів за користування ними. Така сутність кредитних правовідносин зумовлює більш широкий перелік обов'язків позичальника, пов'язаних з виконанням умов договору протягом тривалого часу. Також позивачем не надано доказів, які б свідчили про наявність умислу з боку відповідача та сам факт обману. Зі змісту кредитного договору вбачається, що перед укладенням кредитного договору відповідач дотримався вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, в частині надання споживачу інформації про умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту. Крім того, позивач був повідомлений про валютні ризики, пов'язані з коливанням валюти кредиту. Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Позивач, у свою чергу, посилається на те, що про порушення своїх прав він дізнався лише у червні 2016 року, після того як відповідач в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку. Однак, суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на те, що про підписання кредитного договору від 04.04.2008 позивачу було відомо з дати його укладення. З даним позовом [PERSON] звернувся до суду у липні 2016 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність будь-яких підстав для їх задоволення. З викладеного,

Outcome: dismissed