Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на 23/100 частки житлового будинку [ADDRESS] за набувальною давністю, що належали на праві спільної часткової власності [PERSON] , який помер [INFO] . Мотивуючи свої вимоги тим, що його батьки [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в зареєстрованому шлюбі 13 квітня 1968 року купили 46/100 частки спірного будинку. 19 травня 1981 року шлюб між його батьками розірвано та поділено в рівних частках спільного майна, що було набуто під час шлюбу. Батьки хоч і були розлученими, проте, проживали у спільному будинку. Йому не було відомо про те, що під час розлучення батьків було поділено спільне майно між ними. В домашніх документах завжди зберігався договір купівлі продажу від 13.04.1968 року. Рішення про поділ майна ніколи не зберігався в домашніх документах. Він проживав в будинку з 10 років. З 1999 року, під час проживання у батьківському будинку, зробив капітальний ремонт, сплачував комунальні послуги, тобто відкрито та безперервно мешкає у житловому будинку [ADDRESS] . Протягом 20 років ніхто не вимагав звільнити житло та не заявляв претензії щодо частки, яка належала його батькові. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності за наявними матеріалами. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Просить прийняти рішення на підставі наявних матеріалів справи та на розсуд суду. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 1957 року. [PERSON] , [INFO] , є рідним сином [PERSON] та [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 13 квітня 1968 року [PERSON] придбала 46/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , свідченням чого є договір купівлі продажу від 13.04.1968 року, посвідчений державним нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Земцевою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 4-1115. Рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 19.05.1981 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Визнано за [PERSON] право власності на 23/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 23/100 частки домоволодіння [ADDRESS] . Згідно довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», без номеру та дати, згідно даних матеріалів архівної справи на паперових носіях право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 28.12.2012 року зареєстровано за: [PERSON] 23/100 частки; за [PERSON] 23/100 частки; за [PERSON] 54/100 частки. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що він єдиним спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , з заявою про прийняття спадщини, у встановлений законом строк, до нотаріальної контори не звертався, оскільки фактично проживав за адресою спадкового майна, вів господарство, сплачував комунальні послуги, робив поточні ремонтні роботи, а також був впевнений, що житловий будинок був зареєстрований за матір`ю [PERSON] .. [INFO] [PERSON] померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на 23/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до державного нотаріуса Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Під час вчинення нотаріальних дій, було встановлено, що рішенням Ленінського районного народного суду м. Миколаєва від 19.05.1981 року, визнано за [PERSON] право власності на 23/100 частки домоволодіння [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 23/100 частки домоволодіння [ADDRESS] . 01 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини на 23/100 частки житлового будинку [ADDRESS] після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] . Постановою державного нотаріуса Другої миколаївської державної нотаріальної контори Дехтяр Л.Ф. про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки [PERSON] постійно не проживав у спадковому майні (не був зареєстрований), заяву про прийняття спадщини у встановлений 6-ти місячний строк до нотаріальної контори не подавав та не надав докази фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) сформованої 22.01.2020 року, вбачається, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , відсутня. Позивач зазначає, що він проживає в будинку з 10 років. З 1999 року, під час проживання у батьківському будинку, зробив капітальний ремонт, сплачує комунальні послуги, тобто відкрито та безперервно мешкає у житловому будинку [ADDRESS] . Відповідно до листа Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 17.05.2019 року за вих. № 9433/51-2019, в ході проведення перевірки факт постійного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на протязі 20 років підтвердили сусіди: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з розрахункових книжок: за електроенергію, по оплаті за природний газ; по оплаті за воду та каналізацію, власником особового рахунку є [PERSON] .. Крім того, в квитанціях про сплату за комунальні послуги в період з 2017 року по 2019 рік, прізвище, ім`я по-батькові платника зазначено [PERSON] . Згідно накладних від 15.03.2010 та від 05.07.2011 року, товарного чеку від 27.08.2019 року, видаткової накладної № 11202 від 30.03.2017 року, товарного чеку від 22.06.2017 року, накладної від 11.07.2017 року, [PERSON] були придбані будівельні матеріали на проведення ремонту за адресою: [ADDRESS] . 30 червня 2013 року між ТОВ «Технополіс-1» та [PERSON] укладено договір замовлення № П55-003723 на підключення кондиціонера спліт «Мінімум». Проте, з вищевказаного договору, не вбачається за якою адресою було здійснено замовлення на підключення кондиціонеру спліт «Мінімум». Згідно із п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4\~ст. 344 ЦК України\~встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Відповідно пункту 11 зазначеної вище Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положеньЦК\~про те, що правила\~статті 344ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Беручи до уваги, що предметом позову у даній справі є визнання права власності на майно за набувальною давністю, насамперед необхідно встановити: момент виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне); обставини справи, за якими виникло володіння спірним майном й чи підпадає це володіння під ознаки безтитульного (незаконного) володіння; юридичний статус спірного майна, а саме, чи є це майно чужим для позивача, особу, яка є власником спірного майна. Також слід зазначити, що при вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно загальних засад цивільного законодавства, володіння є добросовісним, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Статтями\~12,\~13,\~81\~та\~83 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. В судовому засіданні встановлено факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, те що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved