Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Альт-Таб» про поновлення на роботі та оплату вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01 травня 2012 року вона була звільнена згідно наказу № 12/1 від 15.04.2012 р. незаконно, оскільки наказ було видано та підписано 15.04.2012 р. у неділю, що є вихідним днем та 1 травня 2012 р., що є днем звільнення, також є святковим, вихідним днем. ПП «Альт-Таб» не підпадає під категорію безперервно діючих підприємств. Про звільнення її сповістили більше ніж через 2 місяці, а саме 19.06.2012 р., директор повідомив, що вона звільнена згідно ст. 40 КЗпП України за невідповідність займаній посаді. Позивач зазначає, що працювала в травні і червні 2012 р., останній робочий день 19.06.2012 р. Відповідач не надав наказ про звільнення для ознайомлення, не провів в день звільнення розрахунок та не була виплачена вихідна допомога, також не було видано трудову книжку. Неодноразово вимагала повернути трудову книжку, проте отримала її лише 30.10.2013 р. Вважає, що відповідач порушив норми трудового законодавства України, не було доведено факту недостатньої кваліфікації, навпаки, роботу виконувала належним чином. Також відповідач не запропонував іншої роботи, запис у трудовій книжці по своїй формі не відповідає вимогам чинного законодавства, допущено закреслення. Крім того, неправомірними діями відповідача їй завдано моральну шкоду. Просить поновити на роботі на посаді комерційного директора ПП «Альт-Таб», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 38 258 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити. Представник відповідача Приватного підприємства «Альт-Таб» позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа також заперечував проти позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 02.11.2009 р. згідно наказу № 04/09к [PERSON] було прийнято на посаду комерційного директора відділу торгівельного обладнання з посадовим окладом грн.. 14.03.2012 р. було видано наказ № 14.03.12/1 щодо проведення атестації [PERSON] У результаті проведеної атестації за висновками комісії було встановлено, що [PERSON] не відповідає займаній посаді, не має достатньої кваліфікації, не виконує свої безпосередні обов'язки, як зазначено у висновку «не могла виконати завдання щодо складання торгової пропозиції для проектів, впровадження на ринку послуг компанії, створити рекламні пропозиції та контролювати рекламу тощо» та керівництву підприємства було рекомендовано звільнити [PERSON] Згідно довідки від 05.04.2012р. було підтверджено факт відсутності продажу товарів (укладення угод) [PERSON] за період 2012 р. [PERSON] було запропоновано іншу посаду - комірника на підприємстві. [PERSON] категорично відмовилась від рекомендованої посади. 15.04.2012 р. було видано наказ № 15.04.12/1 про звільнення [PERSON] з 01.05.2012 р. у зв'язку із виявленням невідповідності працівника займаній посаді. [PERSON] було ознайомлено із вказаним наказом та висновком. Згідно акту від 26.04.2012 р. [PERSON] відмовила від підпису про ознайомлення. Результати атестації [PERSON] не оскаржувала у встановленому законом порядку, хоча остання повідомляла про те, що вона не згодна з вказаним рішенням та буде його оскаржувати, про що зазначено у рішенні комісії. Під час звільнення із [PERSON] було проведено повний розрахунок, її було запрошено до секретаря чи відділу бухгалтерії для отримання трудової книжки, а також за бажанням отримати в письмовому вигляді розрахунок. Відповідне повідомлення із розрахунком було направлено позивачу через пошту, оскільки [PERSON] отримувати документи з 01.05.2012 р. на роботі не з'являлась. Стосовно тверджень позивача про те, що вона дізналась про звільнення лише 19.06.2012 р., то належних доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було. З пояснень позивача випливає те, що дізнавшись про звільнення, вона погодилась на звільнення та на роботу не виходила. Доказів звернення до відповідача з вимогами надати розрахунок при звільненні та повернути трудову книжку суду надано не було. Згідно актів відповідача позивач відмовлялась отримати трудову книжку, не отримувала її навмисно за своєю волею. Вини відповідача у тому, що позивач не з'являлась для отримання трудової книжки відсутня. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, з дня звільнення та до дня подачі позову пройшло більше року. Жодних дій позивачем для відновлення порушених на її думку прав нею вчинено не було. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Посилання позивача на незаконність звільнення та видання наказу у вихідний день суд до уваги не приймає, оскільки відповідно п. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. 01 травня 2012 р. [PERSON] не перебувала на лікарняному та не перебувала у цей день у відпустці. Оскільки суд не прийшов до висновку про незаконність звільнення, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку (заробітної плати) за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене та також те, що позивачем не надано доказів, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] проведено за наявності правових підстав та у відповідності до вимог чинного законодавства, а відповідно позов [PERSON] до Приватного підприємства «Альт-Таб» про поновлення на роботі й оплату за час вимушеного прогулу є надуманим та необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню. З викладеного,

Outcome: dismissed