Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами, третя особа Державне управління справами про визнання його співвласником орендованого майна та визначення частки у праві власності. Свої вимоги мотивує тим, що позивач на підставі договору отримав в оренду індивідуально визначене нерухоме майно. В подальшому за згодою орендодавця позивачем за власний рахунок було здійснено невід'ємні поліпшення орендованого майна. Позивач вказує, що умовами укладеного договору оренди право на отримання ним компенсації за здійсненні поліпшення можливе лише після припинення договору, в той час як чинне законодавство надає йому можливість вимагати визнання його співвласником орендованого майна та визначення частки у праві власності з врахуванням розміру понесених позивачем витрат. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, просив визнати позивача співвласником спірного нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та визначити частку позивача у праві спільній частковій власності, з тих підстав, що позивачем за згодою відповідача здійснено поліпшення орендованого майна, внаслідок чого була створена нова річ, співвласником якої є позивач, а розмір його частки у праві власності має відповідати вартості витрат на поліпшення майна. Представник Відповідача у наданому відзиві та в судовому засіданні проти наданого позову заперечила з посиланням на те, що позивач при здійсненні будівельних робіт не отримував всі необхідні дозволи від органів місцевого самоврядування та органів державної влади на проведення будівельних робіт, відповідач не надавав позивачу згоди на здійснення останнім поліпшень орендованого майна, позивачем документально не підтверджено розмір понесених ним витрат, строк позовної давності за пред'явленими позивачем вимогами вже сплив. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала представника Відповідача та заперечила проти позову з посиланням на безпідставність та незаконність позовних вимог. Заслухавши представників Позивача, Відповідача, Третьої особи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов про визнання [PERSON] співвласником спірного нерухомого майна та визначення частки у праві власності на це майно підлягає задоволенню, з наступних підстав. Будинок [ADDRESS] є державною власністю та перебуває на балансі Відповідача. У судовому засіданні встановлено, що будинок було передано в оренду позивачу на підставі договору оренди №1 індивідуально визначеного нерухомого майна від 30.04.2002р. На момент передання в оренду будинок мав загальну площу 106,0 м.кв., у тому числі житлову площу 46,0 м.кв. Договором оренди була передбачено право орендаря на проведення поліпшень об'єкта оренди. Судом встановлено, що позивач як орендар нерухомого майна у 2003-2004 роках здійснив його поліпшення, внаслідок чого площа орендованого будинку збільшилася до 128,5 м.кв., а житлова площа до 70,2 м.кв. Крім того, в цей же період позивачем було збудовано ряд нових допоміжних приміщень та споруд, зокрема гараж, альтанку, огорожу. На момент розгляду справи позивач не отримував від відповідача будь-яких компенсацій понесених ним витрат на поліпшення об'єкту оренди. Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 778 ЦК України наймач за згодою наймодавця може поліпшити річ, яка є предметом договору найму. Якщо в результаті поліпшення, зроблено за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо іншого не встановлено договором або законом. Згідно ст.356 ЦК України власність двох та більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно ч. 2 ст.357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у спорудженні майна. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст. 10 ЦПК України суд розглядає справу відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Як вбачається з матеріалів справи, об'єкт оренди з дотриманням вимог чинного законодавства був переданий позивачу на підставі договору оренди. Початкова вартість об'єкта оренди на підставі проведеної оцінки була визначена у розмірі 18400 гривень. В п.п. 5.1.3 договору оренди було передбачено право позивача на внесення змін до складу орендованого приміщення, здійснення його поліпшень, проведення поточного та капітального ремонту, реконструкцію та нового будівництва допоміжних споруд. Згідно п. 5.2., 6.3. договору оренди вартість проведених орендарем робіт з поліпшення об'єкта оренди мала бути відшкодована орендодавцем в разі розірвання договору оренди. В 2003-2004 роках позивач з дозволу відповідача здійснював неодноразові поліпшення об'єкту оренди, на підтвердження чого позивачем надано договір на проведення будівельних робіт від 15.05.2003, документи, що підтверджують проведення будівельних робіт та їх оплату, листи від 16.04.2002, 10.06.2002, 03.12.2003, 05.12.2003, 07.12.2003, 05.05.2004 до відповідача щодо наданням останнім дозволу на проведення будівельних робіт. Чинне на час проведення будівельних робіт законодавство не передбачало спеціальної форми надання дозволу орендарю на проведення поліпшень об'єкти оренди, тому дозволи на здійснення таких поліпшень були отримані позивачем у формі позитивних резолюцій на листах. З 01.01.2004 регулювання відносин сторін здійснювалося відповідно до положень ЦК України та іншого чинного законодавства. Згідно ст. 778 ЦК України якщо в результаті поліпшення, зроблено за згодою наймодавця, створена нова річ, наймач стає її співвласником. Частка наймача у праві власності відповідає вартості його витрат на поліпшення речі, якщо іншого не встановлено договором або законом. Згідно ч 4.ст. 23 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» якщо в результаті поліпшення, зробленого орендарем за згодою орендодавця, створена нова річ, орендар стає її власником у частині необхідних витрат на поліпшення, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно наданих позивачем доказів висновку науково-правової експертизи від 13.11.2017 та висновку експертного будівельно-технічного дослідження №13350/23647-23652 від 26.02.2018, в результаті здійснених поліпшень об'єкта оренди було створено нову річ - житловий будинок. Статтею 332 ЦК України передбачена така підстава набуття права власності як набуття права власності на нову (перероблену) річ. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. На момент завершення будівельних робіт в червні 2004 року закінчені будівництвом і підготовлені до експлуатації відповідно до затвердженого проекту об'єкти підлягали введенню в експлуатацію в порядку, який встановлений чинним законодавством. Згідно матеріалів справи після завершення проведення будівельних робіт, об'єкт оренди зі збільшеними геометричними розмірами та новими допоміжними приміщеннями був прийнятий в експлуатацію, що підтверджує наданий позивачем Акт приймальної комісії від 29.07.2004 та був прийнятий відповідачем на балансовий облік, що підтверджують надані сторонами докази. Відповідач на підставі проведеної оцінки ринкової вартості об'єкту оренди перед прийняттям реконструйованого об'єкту оренди на балансовий облік на підставі проведеної оцінки ринкової вартості об'єкту оренди погодив ринкову вартість невід'ємних поліпшень у розмірі 1408959 грн. Інші витрати позивача були віднесенні до надлишкових поліпшень, вартість яких не підлягала відшкодуванню. Матеріалами справи підтверджується те, що в експлуатацію та на балансовий облік відповідача було прийнято наступне майно: житловий будинок загальною площею 128,5 кв.м., у тому числі житлова площа 70,2 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: гараж з підвалом (літ. Б), загальною площею 19,4 кв.м., сауна з терасою (літ. В), загальною площею 137 кв.м., альтанка-барбекю (літ. Г), загальною площею 12,5 кв.м., альтанка (літ. Д), загальною площею 9,9.кв.м., хвіртка № 1, ворота № 2, ворота № 3, огорожа №4, замощення, за адресою: [ADDRESS]. На підставі чого, суд доходить висновку про виникнення у позивача права власності на об'єкт оренди, що не має наслідком припинення права державної власності на це ж майно. Внаслідок чого, держава в особі відповідача та позивач на підставі ст. 355 ЦК України є співвласниками спірного майна Відповідач заперечує виникнення у позивача права власності. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Ст. 15, 16 ЦК України передбачено право особи на судовий захист порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, у тому числі з застосуванням такого способу захисту як визнання права. У разі коли право власності оспорюється або існування цього права не визнається, власник майна, згідно ст. 392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання його права. Згідно ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права у спосіб, визначений законом або договором, а також шляхом застосування інших ефективних способів захисту. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист права людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами права. В рішенні по справі «Федоренко проти України » від 01.06.2006 ЄСПЛ визначив основні критерії, згідно яких необхідно оцінювати дотримання вимог Статті 1 Першого протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції, чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства, чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства, чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Відповідачем не надано достатніх доказів на підтвердження того, що заперечення ним факту виникнення у позивача права власності на спріне майно забезпечує дотримання справедливого балансу між інтересом держави в збереженні свого статусу одноособового власника спірного майна та правом власності позивача на це ж майно. Натомість Конвенція, протоколи до неї та Конституція України гарантують рівні можливості щодо захисту прав власності усіх власників. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що після прийняття об'єкту в експлуатацію та на балансовий облік ним застосовувалися заходи для виплати позивачу справедливої компенсації понесених ним витрат. Враховуючи те, що згідно обставин справи позивач зазнав істотних витрат на поліпшення об'єкта оренди, чинне законодавство передбачає підставу для виникнення у нього права власності, а матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про припинення чи не існування права власності позивача, суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання його права власності на спірне нерухоме майно, Позивач як співвласник має право на визначення розміру його частки у праві спільної часткової власності згідно ст. 357 ЦК України. У випадку відсутності згоди співвласників щодо розміру часток, розмір частки у праві власності може бути визначений судом. З матеріалів справи слідує, що станом на 31 грудня 2017 року ринкова вартість житлового будинку з врахуванням витрат позивача складає 2717800,00 грн., що підтверджується наданим позивачем висновком експертного будівельно-технічного дослідження №13350/23647-23652 від 26.02.2018. Враховуючи, проведений експертом розрахунок вартості витрат позивача станом на 31 грудня 2017 року, а також ту обставину, що ринкова вартість об'єкта оренди без врахуванням витрат позивача на аналогічну дату складає лише 168100,00 грн., суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача про визначення належної йому частки у праві спільної часткової власності в розмірі 15/16. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Відповідачем заявлено вимогу про застосування правових наслідків спливу строку позовної давності за вимогами позивача, однак не надано доказів того, що відповідач після прийняття будинку в експлуатацію та на балансовий облік заперечував факт виникнення у позивача права власності на спірне майно чи права на компенсацію понесених ним витрат. На підставі наведеного суд доходить висновку про відсутність підстав для відмови в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Згідно ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат здійснюється з врахуванням обсягу задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем судового збору та інші судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved