Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Тульчинської міської ради (правонаступник Зарічненської сільської ради Тульчинського району), третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про скасування рішення № 385 33 сесії 7 скликання Зарічненської сільської ради від 11.09.2020, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням № 324 34 сесії 6 скликання Зарічненської сільської ради від 4 грудня 2014 року, йому було надано у тимчасове користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,25 га розташовану в [ADDRESS] на даний час - по [ADDRESS] (номер присвоєно не було). З ухвалення рішення сесії про надання йому земельної ділянки, він нею користувався за призначенням, ведучи особисте селянське господарство. В кінці вересня 2020 року житель м. Тульчина [PERSON] заявив йому, що земельну ділянку площею 0,25га, розташовану в [ADDRESS] якою, він користується, передано йому рішенням сесії Зарічненської сільської ради для виготовлення технічної документації і передачі у власність. Він звернувся в Зарічненську сільську раду за роз`ясненням і отриманням копії рішення на передачу земельної ділянки, яка була в його користуванні, іншій особі. 09 жовтня 2020, йому було видано рішення № 385 33 сесії 7 скликання Зарічненської сільської ради від 11 вересня 2020 року Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] , відповідно до якого, він дізнався, що вказаним рішенням було скасовано рішення № 324 34 сесії 6 скликання Зарічненської сільської ради від 4 грудня 2014 року, яким йому було надано у тимчасове користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,25га, розташовану в [ADDRESS] . Цим же рішенням [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,40 га з подальшою передачею у власність, тобто, на приватизацію. Пунктом 3 цього рішення [PERSON] було зобов`язано у місячний термін замовити проект землеустрою, провести встановлення межових знаків і погодити межі земельних ділянок із суміжними землекористувачами, та представити його на затвердження чергової сесії сільської ради. Вважає, що прийнятті оскаржуваного рішення сільською радою було допущено порушення вимог ст. ст. 81, 141 ЗК України. Добровільно від наданої йому земельної ділянки орієнтовною площею 0.25га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] . він не відмовлявся. Рішення 33 сесії 7 скликання Зарічненської сільської ради Тульчинського району від 11 вересня 2020 року про палання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] винесено всупереч діючому законодавству, порушує мої права, а тому являється незаконним, протиправним і таким, що підлягає скасуванню. В зв`язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить скасувати в цілому рішення № 385 33 сесії 7 скликання Зарічненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 11 вересня 2020 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] ». В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність за участю представника. Від представника позивача надійшли заява, згідно якої остання просить розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить скасувати оскаржуване рішення та судові витрати залишити за позивачем. Представник відповідача Тульчинської міської ради, яка діє на підставі довіреності № 04-08-948 від 26.03.2021, в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явився будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причини не явки суду не повідомив. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співвставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно рішення № 324 34 сесії 6 скликання Зарічненської сільської ради Тульчинського району від 04.12.2014 «Про надання гр. [PERSON] земельної ділянки у тимчасове користування в [ADDRESS] , сесія вирішила надати [PERSON] земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у тимчасове користування, яка розташовану за адресою [ADDRESS] орієнтованою площею 0,25 га. Землевпоряднику сільської ради провести відповідні зміни в земельно-кадастрових книгах. Умовою передачі земельної ділянки у тимчасове користування є обгородження земельної ділянкою огорожею. (а.с. 9). Рішенням № 385 33 сесії 7 скликання Зарічненської сільської ради Тульчинського району від 11.09.2020 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] », сесія вирішила скасувати рішення 34 сесії 6 скликання від 04 грудня 2014р. № 324 «Про надання гр. [PERSON] земельної ділянки у тимчасове користування в [ADDRESS] . Надати дозвіл гр. [PERSON] , на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, для ведення особистого селянського господарства, розташованої в [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,40 га, з подальшою передачею у власність (а.с. 6). У відповідності до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.\~ Відповідно до частини другої\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтею 12 ЗК України\~передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього\~Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього\~Кодексу. Згідно з пп. «а» та «б» ч.1\~ст. 81 ЗК України\~громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 ЗК України\~громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Передача у власність земельних ділянок проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (ч. 3 п. 1\~ст.116 ЗК України). Відповідно до ч.6\~ст.118 ЗК України\~громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7\~ст.118 ЗК України). Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в\~статті 118 ЗК\~органи приймають одне з відповідних рішень. При цьому отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у рішеннях від 11 жовтня 2016 року (справа №806/3787/13-а), від 7 червня 2016 року (справа №820/3507/15) 19 січня 2016 року (справа №824/167/15-а) та Великою Палатою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц. Як вбачається із матеріалів справи, на час прийняття рішення від 04.12.2014 «Про надання гр. [PERSON] земельної ділянки у тимчасове користування», ст. 116 ЗК України, не визначено такого поняття, як тимчасове користування, земельні ділянки могли бути переданні лише в користування. Так, частиною другою даної статті визначено, що набуття права землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Таким чином, враховуючи вказане рішення сільської ради, а також період, яким користувався позивач даною земельною ділянкою, на протязі майже 6 років, дана земельна ділянка могла бути передана виключно у користування. Разом з тим, відповідно до вимог цієї ж статті 116 ч.5 ЗК України, на час прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. В свою чергу ст. 141 ЗК України (яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення), визначено виключний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. Серед вказаних підстав, таких як скасування рішення попередньої сесії сільської ради, якою надавалось право користування земельної ділянкою, не передбачено. Таким чином, судом встановлено, що на час прийняття оскаржуваного рішення № 385 від 11.09.2020, земельна ділянка, яка перебувала в користуванні в гр. [PERSON] , не була вільна і право його користування не було припинено у спосіб визначений чинним законодавством, що є порушенням зі сторони органу місцевого самоврядування при прийнятті рішення сесією сільської ради. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ст.206 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог\~ позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Враховуючи, що представником позивача в поданій заяві зазначено про залишення судових витрат за позивачем, що є реалізацією його процесуальних прав, підстави для стягнення судових витрат з відповідача відсутні. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved