Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 08.07.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого розмір позики наданої відповідачу склав 20 000 гривень. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошей була відповідачем власноручно у присутності свідків написана та видана мені дана розписка. Проте, у встановлений строк до 01.09.2014 року кошти у розмірі 20 000 гривень відповідачем повернуті не були. Добровільно кошти не повернув, тому він змушений був звернутися до суду із позовом. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились. До суду надійшла заява, у якій позивач та його представник просять справу розглядати без їх участі, позов підтримують, просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся, у зв'язку з чим було ухвалено розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Долученими до матеріалів справи письмовими доказами, судом встановлено, що 08.07.2014 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого розмір позики наданої відповідачу склав 20 000 гривень, що підтверджується борговою розпискою. Відповідач зобовязався повернути суму боргу до 01.09.2014. Відомості про належне виконання відповідачем зобовязання суду не надані. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В розписці, яка надана суду, відображені всі істотні умови позики, як це вимагає чинне законодавство України. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 11 ЦК України розписка є підставою для виникнення цивільно-правових зобовязань. Отже між сторонами було укладено договір позики. Частина 2 статті 1047 ЦК України вказує, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно вимог ст. ст. 526, 525 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є підставними та такими, що підлягають до задоволення. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 625, 1046 - 1050 ЦК України та

Outcome: approved