Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування. Свої вимоги мотивував тим, що 08 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що голова Всеукраїнського ФСТ «Колос» [PERSON] , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року про витребування доказів у цивільній справі. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 42014100000000046 від 08 лютого 2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 12 лютого 2014 року слідчим СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було складено та підписано, а старшим прокурором прокуратури Печерського району м. Києва Козловим П.Б. погоджено повідомлення про підозру. Відповідно до вказаного повідомлення про підозру досудовим слідством встановлено достатність доказів для підозри позивача в умисному невиконанні ухвали суду по цивільній справі про витребування доказів, яка набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 17 лютого 2014 року повідомлення про підозру та пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного були вручені позивачу та було роз`яснено право на захист, про що було складено протокол. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В., відсторонено позивача від посади Голови Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» аграрно-промислового комплексу України, строком до 13 квітня 2014 року включно. 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В. застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонено йому у період доби з 20-00 до 07-00 год. наступної доби залишати місце реєстрації, а саме, квартиру [ADDRESS] , за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги. 04 квітня 2014 року було складено та вручено позивачу обвинувальний акт, відповідно до якого [PERSON] , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу суду, яка набрала законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 382 КК України. 26 червня 2014 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/11681/14-к [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становило 17 000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків, строком на 2 роки. 22 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2014 року було скасовано, кримінальне провадження щодо позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - закрито за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 25 червня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги представника потерпілої ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року щодо позивача було залишено без змін, а касаційну скаргу представника потерпілої - без задоволення. У зв`язку з чим просить стягнути за рахунок Державного бюджету України з Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 34 476,93 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 25 листопада 2019 року ухвалою суду постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 15 січня 2020 року протокольною ухвалою суду залучено Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва до участі у справі в якості співвідповідача. 03 березня 2020 року протокольною ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 13 травня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Представництво інтересів здійснював [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги повністю. Дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача Київської місцевої прокуратури № 6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю з підстав, викладених у відзиві на позов, який долучено до матеріалів справи. Представники відповідачів Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва в судове засідання не з`явилися хоча повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 08 лютого 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про те, що голова Всеукраїнського ФСТ «Колос» [PERSON] , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2014 року про витребування доказів у цивільній справі. Цього ж дня було відкрито кримінальне провадження № 42014100000000046 від 08 лютого 2014 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (а.с. 9, 10). 12 лютого 2014 року слідчим СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві було складено та підписано, а старшим прокурором прокуратури Печерського району м. Києва Козловим П.Б. погоджено повідомлення про підозру, відповідно до якого досудовим слідством встановлено достатність доказів для підозри позивача в умисному невиконанні ухвали суду по цивільній справі про витребування доказів, яка набрала законної сили, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. (а.с. 11-14). 17 лютого 2014 року повідомлення про підозру та пам`ятка про процесуальні права та обов`язки підозрюваного були вручені позивачу та було роз`яснено право на захист, про що було складено протокол (а.с. 15-16, 17). 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В., відсторонено позивача від посади Голови Всеукраїнського фізкультурно-спортивного товариства «Колос» аграрно-промислового комплексу України, строком до 13 квітня 2014 року включно (а.с. 18-19). 07 березня 2014 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Вовка С.В. було задоволено клопотання слідчого СВ Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві Меншуна П.В. застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонено йому у період доби з 20-00 до 07-00 год. наступної доби залишати місце реєстрації, а саме квартиру [ADDRESS] , за виключенням випадків необхідності отримання медичної допомоги (а.с. 20-22). 04 квітня 2014 року було складено та вручено позивачу обвинувальний акт, відповідно до якого [PERSON] , будучи службовою особою, умисно не виконав ухвалу суду, яка набрала законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2ст. 382 КК України (а.с. 23-25, 26). 26 червня 2014 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/11681/14-к [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становило 17 000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків, строком на 2 роки (а.с. 27-30). 22 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2014 року було скасовано, кримінальне провадження щодо позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - закрито за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (а.с. 31-40). 25 червня 2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційної скарги представника потерпілої ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року щодо позивача було залишено без змін, а касаційну скаргу представника потерпілої - без задоволення (а.с. 41-44). Позивач просить стягнути за рахунок Державного бюджету України з Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 34 476,93 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено про неправомірні дій відповідача, внаслідок яких позивач був незаконно засуджений та більше трьох місяців перебував під домашнім арештом. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача Київської місцевої прокуратури № 6 скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями працівників Київської місцевої прокуратури № 6 та шкодою, на яку посилається позивач. Крім того, Київська місцева прокуратура № 6 не є юридичною особою, а тому є неналежним відповідачем по справі. Представник відповідача Державної казначейської служби України скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнає повністю, оскільки відповідач жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавав. Крім того позивачем не надано належних та допустимих доказів вини відповідачів у заподіяння позивачу моральної шкоди. Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач. Також представник відповідача вважає, що розмір моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не випливає з обставин та не підтверджується належними та допустимими доказами, а вказана позивачем сума шкоди є завищеною та не відповідає дійсності. Представник відповідача Управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст.1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено в п. 3 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Судом встановлено, що позов пред`явлено до Київської місцевої прокуратури № 6, яка не є юридичною особою. Відповідно до ст.46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Частиною 1 ст. 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України). Оскільки Київська місцева прокуратура № 6 не є юридичною особою, тобто не може бути стороною по справі, а тому позов подано до неналежного відповідача. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», який встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. За нормами цього Закону держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» також визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до п.1 Положення про Державну Казначейську Службу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно з п.3 цього Положення основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики в зазначених сферах. Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.9 Положення). За правилами п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Аналіз наведеного законодавства в сукупності дає підстави для висновку, що Держказначейство не є органом примусового виконання судових рішень, а є встановленою Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» особою здійснювати гарантоване державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених Законом № 4901-VI випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Отже, оскільки позов заявлено до неналежного відповідача, тому позовні вимоги [PERSON] до Київської місцевої прокуратури № 6, Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України у Печерському районі м. Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового розслідування задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed