Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з службового житлового приміщення та втрату права користування житловим приміщенням. Обгрунтовуючи позову, посилається на те, що з 19.02.1988 року [PERSON] була прийнята на роботу в управління житлового господарства Ватутінського району м. Києва двірником - наглядачем. Згідно ордеру на житлове приміщення №6060 [PERSON] отримала право на зайняття службового приміщення за адресою: [ADDRESS]. З 14.06.1988 року за даною адресою було прописано відповідачів [PERSON] та її дочку [PERSON] 16.02.1989 року [PERSON] була звільнена з роботи відповідно до ст. 38 КзпП України. Таким чином, трудові відносини між відповідачем та підприємством, яке надало службове приміщення, були припиненні. У ст. 125 ЖК України та п. 35 Постанови Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 р., зазначено, що без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менш як 10 років. У ст. 124 ЖК України та п. 34 Постанови Ради Міністрів УРСР «Про службові жилі приміщення» від 04.02.1988 р., передбачено, що робітники службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення, з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи все вищевикладене, позивач вважає, що відповідачі не мають право займати вищевказану квартиру. [PERSON] особисто отримала припис про необхідність звільнення займаної квартири. Згідно акту від 16.12.2013 р., складеного працівниками ЖЕК-310 КП «Дирекція», відповідачі житлове приміщення не звільнили, і надалі проживають у службовій квартирі. Таким чином, позивач змушений був звертатись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд винести рішення про її задоволення. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] була звільнена з посади двірника - наглядача за власним бажанням 16.02.1989 року. Пунктом 6 Розпорядження від 29.12.2001 року №433 Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, було закріплено на праві повного господарчого відання майно, в тому числі і квартира за адресою: [ADDRESS]. З 16.02.1989 року до 10.12.2013 року ніяких ні усних, ні письмових звернень до [PERSON] про звільнення спірної квартири не надходило. Весь цей час відповідачі проживали й проживають на даний момент на основі ордера №6060 від 19.11.1986 року. Відповідачі добросовісно виконували обов'язки квартиронаймачів, доглядали за нею, сплачували комунальні послуги. Пропуск строку позовної давності на 25 років призвело до неможливості на даний момент реалізувати право [PERSON] на житло. Оскільки на даний момент вона є пенсіонером по старості. Крім того, зазначила, що відповідно до ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів. Також [PERSON] є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та є інвалідом 3 групи. На підставі вищенаведеного просила суд відмовити в задоволенні позову та з підстав пропущення строку позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслали на адресу суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях В судовому засіданні встановлено, з 19.02.1988 року [PERSON] була прийнята на роботу в управління житлового господарства Ватутінського району м. Києва двірником - наглядачем. У відповідності до ч.2 ст.121 ЖК, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. Пунктами 8, 10, 13 -17 розділу 2 Положення, зокрема передбачено, що службові жилі приміщення надаються включеним до згаданого в пункті 7 цього Положення переліку працівникам, які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. З дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів службове жиле приміщення може бути надано працівникові, який проживав в іншому населеному пункті. Зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів. Службове жиле приміщення має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов'язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім'ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса. Громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності). Отже спірне жиле приміщення за адресою: [ADDRESS], було визнане уповноваженим органом, в установленому законом порядку службовим жилим приміщенням та надане відповідачу [PERSON], як службове житло, для проживання, згідно з наказом (рішенням) начальника установи, в якій на момент надання житла працювала відповідач. Відповідне рішення про надання відповідачу службового житла затверджене рішенням виконкому Дніпровської райради. На підставі рішення виконкому відповідної ради від 19.10.1986 р. видано ордер №6060 на вселення у спірне жиле приміщення відповідача, та її дитини. 16.02.1989 року [PERSON] була звільнена з роботи відповідно до ст. 38 КзпП України. Відповідно до довідки Ф№3 від 10.12.2013 року, виданою Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» №1370, в квартирі [ADDRESS] на даний час зареєстровані: [PERSON], [INFO] (власник особового рахунку) та [PERSON], [INFO] (дочка наймача) (а.с.5). Представник відповідачів просив суд при винесені рішення застосувати строк позовної давності, оскільки на її думку позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, що становить 25 років. Відповідно до вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 р. із змінами, внесеними Постановами Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 10.03.1989 p., №2, від 25.12.1992 р. №13, та від 25.05.1998 р. №15, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Зокрема правила Цивільного кодексу про строки позовної давності застосовуються в позовах про визнання недійсним договору найму житлового приміщення та виселення у зв'язку з цим. В зазначеній справі вимоги щодо визнання недійсним договору найму службового приміщення відсутні, а вимоги щодо виселення відповідачів, пов'язані з іншими підставами. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення строків позовної давності. Відповідно до вимог ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Крім того, ч. 4 ст. 9 ЖК України зазначає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Однак, згідно із ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено у тому числі: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів. Отже, право користування та мешкання у службовому жилому приміщенні залежить від наявності трудових відносин із працедавцем, проте законодавство передбачає і випадки, коли особу, яка хоча і припинила трудові відносини, але без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено. З урахуванням вищенаведеного, судом було встановлено, що [PERSON] працювала на підприємстві, яким їй було надана службова квартира, меньше 10 років, однак з 1988 року по даний час [PERSON] разом з дочкою [PERSON] мешкають у спірному службовому житлі, сплачують за надані ним комунальні послуги і інші належні платежі, фактично виконуючи вимоги, встановлені законодавством для сторін договору найму житлового приміщення. Крім того, [PERSON], [INFO], є пенсіонером за віком з 08.04.1998 року перебуває на пенсії, їй присвоєна 3 група інвалідності осіб, які постраждали в наслідок аварії на Чорнобильській АЕС (1 категорії), надання іншого житла в порядку ст. 125 ЖК УРСР колишнім керівництвом відповідача - їй не пропонувалося. Таким чином, суд повно, всебічно та об'єктивно дослідивши обставини справи, а також з урахуванням вищевикладених правових норм, дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed