Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи це тим, що відповідач по даній справі знаходився в трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТЕХНО-КОНСАЛТ» з 19.09.2012 року по 02.09.2013 року, де працював водієм транспортного засобу марки «SCANIA», державний номер [NUMBER] та напівпричепа марки «SCHWARZMULLER» державний номер [NUMBER]. 19.09.2012 року з ним як з працівником даного підприємства, був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно з яким працівник повинен дбайливо відноситися до переданих йому для зберігання або інших цілей, матеріальних цінностей підприємства та вжити всіх необхідних заходів для запобігання шкоди. Однак, 14.02.2013 року в м. Антрацит відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «SCANIA», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUIZER» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON]. 15.02.2013 року до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» звернувся [PERSON] із заявою про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування, про що було складено страховий акт та розрахунок суми страхового відшкодування, на підставі чого ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» здійснила виплату страхового відшкодування в сумі 9 983 гривні 64 копійки. Згідно постанови Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.03.2013 року [PERSON] визнано винним за порушення ст.124 КУпАП, а тому представник позивача просить стягнути з відповідача на їхню користь суму страхового відшкодування в розмірі 9 983 гривні 64 копійки, а також стягнути судові витрати в сумі 229 гривень 40 копійок. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені в заперечені на позов. Суд, заслухавши сторони, дослідивши документи справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по даній справі знаходився в трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТЕХНО-КОНСАЛТ» з 19.09.2012 року по 02.09.2013 року, де працював водієм транспортного засобу марки «SCANIA», державний номер [NUMBER] та напівпричепа марки «SCHWARZMULLER» державний номер [NUMBER], що підтверджується копією трудової книжки відповідача та копями наказів про прийняття і звільнення його з роботи. 19.09.2012 року з ним як з працівником даного підприємства, був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, що підтверджується копією договору №5-МВ від 19.09.2012 року, згідно з яким працівник повинен дбайливо відноситися до переданих йому для зберігання або інших цілей, матеріальних цінностей підприємства та вжити всіх необхідних заходів для запобігання шкоди. 14.02.2013 року в м. Антрацит відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «SCANIA», державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «TOYOTA LAND CRUIZER» державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду за №9158483 від 26.03.2013 року. 15.02.2013 року до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» звернувся [PERSON] із заявою про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування, про що було складено страховий акт та розрахунок суми страхового відшкодування, що підтверджується копією заяви ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» від 15.02.2013 року, копією страхового акту №ССЦВ-432 від 23.04.2013 року та копією розрахунку суми страхового відшкодування, згідно якого сума страхового відшкодування складає 9 983 гривні 64 копійки. На підставі вказаного розрахунку, ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова компанія» здійснила [PERSON] виплату страхового відшкодування в сумі 9 983 гривні 64 копійки, що підтверджується копією платіжного доручення № 6964 від 24.04.2013 року. Як вбачається з копії постанови Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20.03.2013 року [PERSON] визнано винним за порушення ст.124 КУпАП та накладено на нього штраф в сумі 340 гривень. Відповідно до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, у випадку, коли між працівником і підприємством відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. У відповідності зі ст.135-1 КЗпП України, затверджений спеціальний перелік посад та робіт, що заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва. Згідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» №14 від 29.12.1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Поставою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» № 1545 від 12.09.1991 року визначено, що на територій Украйни діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать законодавству України. Згідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24, відповідач, як водій, не належить до категорії працівників (за займаною посадою і виконаною роботою), з якими підприємство повинно укладати письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в зазначеному переліку не вказані, юридичної сили не мають. Таким чином письмовий договір №5-МВ від 19.09.2012 року, яким встановлено повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений між позивачем та відповідачем, в частині відповідальності за збереження транспортного засобу - автомобіля, на якому він, як водій, здійснює перевезення, не має юридичної сили. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть грунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає, що позивач не довів того, що відповідач має відповідати перед позивачем за вказаним позовом тому позов не підлягає задоволенню. Вказані правовідносини регулюються ст. ст.134. 135-1 КЗпП України, ст. ст. 10,11,58,60,61 ЦПК України, Поставою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу PCP» № 1545 від 12.09.1991 року.

Outcome: dismissed