Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 31 801,35 грн, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він працював водієм автотранспортних засобів в ПАТ «Запоріжжяобленерго». 16.02.2018 його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення розрахунок в повному обсязі з ним проведений не був. Згідно отриманої ним довідки від 16.02.2018 року відповідач має перед ним заборгованість у нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 60 314,18 грн. Оскільки 27.02.2018 відповідачем здійснено погашення по заробітній платі за вересень 2017 року в сумі 9071,73, заборгованість по заробітній платі складає 51 242, 45 грн. 12.07.2018 відповідач погасив заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, однак відповідач, на думку позивача, повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 31 801,35 грн. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомленням (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 27.08.2018 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що сума заборгованості по заробітній платі позивачу виплачена в повному обсязі. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вважає, що відсутня вина підприємства у затримці розрахунку, адже досить тривалий час на підприємстві існує складна економічна ситуація. Всі кошти від споживачів електричної енергії, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, розподіляються уповноваженим банком щомісяця відповідно до затвердженого НКРЕКП алгоритму розподілу коштів. Відповідач має низький рівень надходження коштів від споживачів електричної енергії на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. НКРЕКП щомісячно встановлював товариству нульовий відсоток відрахувань та виділяв кошти виключно на проведення ремонтних робіт. Таким чином, у 2017-2018 роках через борги споживачів за електричну енергію ПАТ «Запоріжжяобленерго» було фактично позбавлене можливості вчасно виконувати зобов'язання зі сплати податків та заробітної плати власним працівникам, що, на думку представника відповідача, свідчить про відсутність вини відповідача перед позивачем. В позові просив відмовити цілком. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому зазначив про безпідставність посилань представника відповідача на тяжке фінансове становище підприємства - відповідача. Окрім того, доводи про скрутне матеріальне становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови в задоволенні позову, є неспроможними. Також підтвердив погашення заборгованості по заробітній платі в сумі 51 242, 45 грн, тому в цій частині позовні вимоги не підтримує, однак на стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 31801,35 грн наполягає, відрахувавши з цієї суми податки та інші обов'язкові платежі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, дослідивши поданий представником відповідача відзив, з урахуванням відповіді позивача на відзив, прийшов до висновку, що позовна заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів. 16.02.2018 позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією трудової книжки позивача (а.с.6-7). Відповідно до наданого Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 32 від 16.02.2018 року, [PERSON] нараховано суму до виплати в розмірі 60 314 гривень 18 копійок (а.с.8). Як зазначив представник відповідача у поданому відзиві, та що визнав позивач в поданій відповіді на відзив, 12.07.2018 заборгованість по заробітній платі [PERSON] погашена в повному обсязі. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі несвоєчасного розрахунку роботодавець повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до моменту фактичного розрахунку. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за останні два календарні місяці, а саме за грудень 2017 року та січень 2018 року йому нараховано до виплати 6944,51 грн та 7075,62 грн відповідно, а всього 14020,13 грн (за 20 робочих днів грудня 2017 року та 21 робочий день січня 2018 року а всього 41 робочий день). На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, позивачем розрахована середньоденна заробітна плата: (6944,51 грн. + 7075,62 грн.)/41 день=341 гривня 95 копійок. Кількість робочих днів, що припадають на час затримки виплати заробітної плати: лютий 2018 року (з 17.02.2018 року) - 8 робочих днів, березень 2018 року - 21 робочій день, квітень 2018 року - 20 робочих днів, травень 2018 року - 20 робочих днів, червень 2018 року - 20 робочих днів, липень 2018 року по день подачі позову 06.07.2018 року - 4 робочі дні, а всього 93 робочі дні. Отже, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить - 341,95х93 робочі дні=31 801 гривня 35 копійок. Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок суми середнього заробітку зроблений вірно, у відповідності до норм чинного законодавства України та сумніву не викликає. На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням з цієї суми податків та інших обов'язкових платежів. Щодо доводів представника відповідача про відсутність вини підприємства в затримці розрахунку працівника при звільненні, як підстави для відмови в позові, то суд враховує наступне. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства суд вважає безпідставними та не бере до уваги. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - обґрунтованими, а тому вони підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі п.1.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved