Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на житло, зазначивши в позові, що він є власником будинку по [ADDRESS]. 08.04.2002 року зареєстрував шлюб з відповідачкою, від якого мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з ним і знаходиться на його утриманні. Спільне життя з відповідачкою не склалось, в 2001 році вона виїхала на заробітки до Італії, раз в рік приїжджала у відпустку, але проживала у своїх батьків, шлюбні відносини сторони не підтримували, через що 17.03.2014 року шлюб розірвано за рішенням суду. Відповідачка з 2011 року і по даний час не проживає в його будинку, але залишається там зареєстрованою і добровільно знятись з реєстрації відмовляється, що створює йому перешкоди в користуванні належним йому будинком та створює додаткові труднощі та матеріальні витрати. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, оскільки відповідачка понад рік без поважних причин не проживає у його будинку, вважає, що її необхідно визнати такою, що втратила право користування житлом, через що звертається до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила. Виходячи з наведеного, розглянувши заяву позивача, суд вважає, що справу можливо розглянути за відсутності сторін за наявними в ній матеріалами. В судове засідання всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились. У зв'язку з чим в порядку ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У судовому засіданні встановлено, що предметом спору в даній справі є правовідносини щодо права користування житлом. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу 15.04.1987 року була відведена під індивідуальне будівництво земельна ділянка по [ADDRESS] (а.с. 4). Рішенням виконавчого комітету Тальнівської міської ради народних депутатів від 08.02.1989 року № 37 за позивачем визнано 100 % права власності на житловий будинок по [ADDRESS], та видано відповідне свідоцтво (а.с. 5, 6 зв.). Позивачу виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Згідно домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] в ньому зареєстровані серед інших - позивач, відповідачка (а.с. 8-10). Згідно рішення суду шлюб між сторонами по справі розірвано 17.03.2014 року (а.с. 12). Відповідно до ст. 129 Конституції України одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з позовної заяви, позивач вказує на те, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS], і просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житлом по [ADDRESS]. Хоча доказів того, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] не надає. Крім того, необхідно також зазначити, що позивач посилається в позові на те, що відповідачка понад рік без поважних причин не проживає у його будинку, в зв'язку з чим на підставі ст. 405 ЦК України втратила право користування на дане житло. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зазначена стаття регулює правовідносини між власником житла та членами його сім'ї, а відповідно до матеріалів справи шлюб між позивачем і відповідачкою розірвано 17.03.2014 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовної заяви, через що вона підлягає залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed