Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 16.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN, відповідно до умов якого відповідачу на умовах повернення, забезпеченості, строковості, платності та цільового використання надані грошові кошти в межах максимального ліміту 550000,00 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном погашення до 15.09.2023 року. 16.07.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою збільшено ліміт кредитування до 581433,00 доларів США та встановлено кінцевий строк повернення кредиту 15.09.2028 року. Відповідач всупереч умовам договору, взяті на себе зобов'язання по сплаті відсотків та погашення кредитних коштів не виконував, чим порушив умови договору. Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість по договору в загальній сумі 24106493,72 грн. Проте, вказана сума примусово з відповідача не стягнута, оскільки ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду було відмовлено. Оскільки основна заборгованість [PERSON] не погашена банк правомірно продовжував нараховувати плату за користування кредитними коштами. Заборгованість [PERSON] за відсотками склала 118694,39 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.01.2017 року становить 3227402,41 грн. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір №005/726484-ІО від 16.09.2008 року, предметом якого є двокімнатна квартир [ADDRESS]. Оскільки відповідач припинив виконувати свої зобов'язання за договором кредиту, ПАТ «Укрсоцбанк» вчинив виконавчий напис на нерухоме майно та у зв'язку з реалізацією зазначеної квартири в рамках виконавчого провадження з електронних торгів ПАТ «Укрсоцбанк» 22.05.2018 року отримав 2342499,89 грн., які були направлені банком на погашення заборгованості по процентам за певний період часу, а саме з 23.02.2015 року по 06.11.2015 року. З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за за відсотками, нарахованими на строкову заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.03.2016 року в сумі 25369,86 доларів США та заборгованість за відсотками нарахованими на прострочену заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.12.2016 року. 28.03.2018 року ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва відкрито загальне позовне провадження та справу призначено до розгляду в підготовче судове засідання. 06.06.2018 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 23.07.2018 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва було закрито провадження в справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на строкову заборгованість за період з 23.02.2015 року по 06.11.2015 року в сумі 46493,66 доларів США та нарахованими відсотками на прострочену заборгованість за період з 23.02.2015 року по 06.11.2015 року в сумі 15738,45 доларів США. В іншій частині позовних вимог продовжено розгляду справи. Повернуто ПАТ «Укрсоцбанк» кошти в сумі 25382,17 грн., сплачені ним як судовий збір. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що на сьогоднішній день існує рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків про стягнення з [PERSON] суми кредиту 581433,91 доларів США, заборгованості за відсотками за період з 16.09.2008 року по 27.08.2015 року в розмірі 549420,35 доларів США, а тому вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» є необґрунтованими. Також зазначив, що підстав для нарахування банком процентів після висунення ним вимоги про дострокове повернення суми кредиту, а саме після 01.09.2015 року, а також винесення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків рішення від 29.03.2016 року немає, а тому вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з [PERSON] процентів є безпідставними. Зазначена позиція висловлена також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, поданий позивачем розрахунок не узгоджується з умовами кредитного договору, також визначені в розрахунку суми нічим не обґрунтовані та документально не підтверджені. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши думку представників позивача та відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет застави. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 16.09.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», назву змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN, відповідно до умов якого відповідачу на умовах повернення, забезпеченості, строковості, платності та цільового використання надані грошові кошти в межах максимального ліміту 550000,00 доларів США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном погашення до 15.09.2023 року. 16.07.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до вказаного договору, якою збільшено ліміт кредитування до 581433,00 доларів США та встановлено кінцевий строк повернення кредиту 15.09.2028 року. Відповідно до п.п. 3.3.7, 3.3.8 договору відповідач зобов'язався здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом, в строки та на умовах, визначених договором. Встановлено, що відповідач всупереч умовам договору, взяті на себе зобов'язання по сплаті відсотків та погашення кредитних коштів не виконував. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 24106493,72 грн. Вказана заборгованість станом на 28.08.2015 року складалась із боргу за кредитом 581433,91 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.03.2016 року становило 12394464,45 грн.; за відсотками 549420,35 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.03.2016 року становило 11712029,27 грн. Представник відповідача, як на підставу заперечень проти позовних вимог позивача посилався на те, що підстав для нарахування банком процентів після висунення ним вимоги про дострокове повернення суми кредиту, а саме після 01.09.2015 року, а також винесення Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків рішення від 29.03.2016 року немає, а тому вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з [PERSON] процентів є безпідставними. Зазначена позиція висловлена також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача. Згідно позиції висловленої у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Як встановлено вище, дійсно рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором. Однак, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.10.2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.12.2017 року відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчих листі на примусове виконання рішення третейського суду щодо стягнення боргу з [PERSON] Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року, ухвалено після внесення змін до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейській суди» та виходячи з характеру спірних правовідносин, ці відносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», тому дана справа не була підвідомча третейському суду відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейській суди». З урахуванням викладеного, посилання представника позивача на те, що банк неправомірно продовжує нараховувати відсотки після пред'явлення ним до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України є необґрунтованими, оскільки рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №1744/15 від 29.03.2016 року на даний час не виконано та фактично є нікчемним, тобто таким, що не породжує жодних правових наслідків для позивача або відповідача. Таким чином, рішення від 29.03.2016 року Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, суд не може вважати достроковим погашенням заборгованості , оскільки це рішення прийняте третейським судом за межами його компетенції. П.п. 7.3 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN від 16.09.2008 року встановлено, що договір набирає чинності з дати його укладання та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач не виконує своїх зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №005/726479-KN від 16.09.2008 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Також встановлено, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №005/726484-ІО, предметом якого є двокімнатна квартира [ADDRESS]. Оскільки відповідач припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, на підставі виконавчого напису нотаріуса, в рамках виконавчого провадження, ДП «СЕТАМ» було реалізовано квартиру [ADDRESS] з електронних торгів. У зв'язку з реалізацією зазначеної квартири в рамках виконавчого провадження з електронних торгів ПАТ «Укрсоцбанк» 22.05.2018 року отримав 2342499,89 грн., які були направлені банком на погашення заборгованості по процентам за певний період часу, а саме з 23.02.2015 року по 06.11.2015 року. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками, нарахованими на строкову заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.03.2016 року в сумі 25369,86 доларів США та заборгованість за відсотками нарахованими на прострочену заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.12.2016 року. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту зазначеної норми випливає, що предметом кредитного договору є грошові кошти. В даному випадку гроші виступають у якості майна. Тобто відповідно до договору кредиту фактично позичальник набуває у власність майно (гроші). Оскільки кредит є фінансовою послугою, за її надання передбачена винагорода/плата - відсотки визначені договором. При сплаті відсотків за користування кредитними коштами, гроші виступають у якості засобу платежу - еквівалента вартості отриманого майна (кредитних коштів). Кредитні кошти не є майном в класичному розумінні цього слова - це є майно яким позичальник може володіти, користуватися та розпоряджатися протягом визначеного договором кредиту строку, та яке обов'язково мають бути повернуті кредитору після спливу цього строку. Таким чином, сплата кредитної заборгованості («тіла кредиту») фактично відбувається повернення кредитору наданого у тимчасове користування позичальнику майна. В даному випадку кошти, як майно, можна порівняти із майном переданим у користування або оренду - оскільки незалежно від строку позовної давності орендоване (взяте у користування майно) має бути повернуте його власнику, так і кошти взяті в кредит мають бути повернуті кредитодавцю. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Порушенням зобов'язання с його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Слід врахувати ті обставини, що договором встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право банку вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початком перебігу строку позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ЦК України (Позика). Встановлено, що відповідач порушив свої зобов'язання за кредитним договором №005/726479-KN від 16.09.2008 року, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за відсотками, нарахованими на строкову заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.03.2016 року в сумі 25369,86 доларів США та заборгованість за відсотками нарахованими на прострочену заборгованість за період з 06.11.2015 року по 31.12.2016 року в сумі 31092,43 доларів США, яка не погашена відповідачем. Заперечення представника відповідача стосовно того, що поданий розрахунок заборгованості позивачем необґрунтований та ним не надано належних доказів на підтвердження заборгованості також не приймаються судом до уваги. В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за період вказаний позивачем та містяться докази отримання відповідачем кредитних коштів. Згідно ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Відповідач та його представник не скористались своїми правами та не звертались до суду із зазначеним клопотанням, зокрема про витребування виписок із рахунків, зазначених у запереченнях. Крім того, факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів відповідачем не оспорювався. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що 16.09.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За таких обставин та враховуючи, що відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 23082,86 грн.

Outcome: approved