Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. У своєму позові позивач вказав, що 27.2.2004 року він був затриманий Заводським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в порядку ст. 115 КПК України у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справі за ч.3 ст.191 КК України і йому обраний запобіжний захід - тримання під вартою. Вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11.10.2005 року позивача за ч.3 ст.191 КК України виправдано й звільнено з під варти. 05.03.2009 року його дії досудовим слідством перекваліфіковані з ч.3 ст.191 КК України на ч.2 ст. 185 КК України. 16.03.2009 року кримінальна справа стосовно нього закрита на підставі ч.2 ст.213 КПК України за недоведеністю участі в скоєні злочину. У зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності і незаконним перебуванням під вартою з 27.2.2004 року по 11.10.2005 року - 1 рік 7 місяців і 14 днів (592 дні) йому було спричинено моральну й матеріальну шкоду, яка складається з наступного. До арешту він працював у залізничному цеху ВАТ «Запоріжсталь» і не отримана за період перебування під вартою його заробітна плата становить 39200,39 грн. Під час перебування в СІЗО від батьків він отримав передач на суму 20560 грн.: з березня по грудень 2004 року в сумі 10282 грн., з січня по жовтень 2005 року - 10278 грн. Окрім того, під час перебування в СІЗО погіршився стан його здоров'я у зв'язку з чим він витратив на лікування 2947,46 грн. Разом, матеріальна шкода, яка завдана позивачу, складає 62 707,85 грн. Крім того, під час перебування під вартою і після звільнення він зазнав моральних страждань, які виразились в необхідності захищатися від висунутих обвинувачень, що принижувало його людську гідність, доставляючи постійний дискомфорт, вимагало додаткових зусиль для організації життя після звільнення. Перебування в СІЗО і зазнані моральні страждання відобразилися на його здоров'ї, яке погіршилося. Завдану моральну шкоду оцінює в 5 000 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили стягнути на відшкодування моральної шкоди 5 000 000 грн. та на відшкодування матеріальної шкоди - 62 707,85 грн. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнала і надала суду письмові заперечення, в яких вказала, що позивачем не надано доказів заподіяння йому страждань, доказу втрати місяця роботи а також позивачем не дотримано визначеного законодавством порядку відшкодування матеріальної шкоди. Представник ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в судовому засіданні позов не визнав і надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що позивач мав звертатися для обчислення розміру матеріальної шкоди до Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України, але він цього не вчинив, також позивачем не надано доказів завдання душевного болю, страждань і доказів необхідності проходження лікування. Дослідивши докази по справі, вислухав пояснення позивача [PERSON], представників позивача, Державної казначейської служби, ГУМВС у Запорізькій області, думку прокурора, який вважав, що позов [PERSON] необґрунтований, суд приходе до висновку, що позов [PERSON] частково знайшов своє обґрунтування у судовому засіданні з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, й проти чого не заперечують сторони, що вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 11.10.2005 року [PERSON] за пред'явленим по ч. 3 ст.191 КК України обвинуваченням визнано невинним і виправдано. Тим же ж вироком його звільнено з під варти (а.с.29-34). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11.12.2005 року вирок суду від 11.10.2005 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд, запобіжний захід [PERSON] не змінено(а.с.35-37). Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2006 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ст..191 ч.3 КК України направлено для проведення додаткового розслідування (а.с.38-39). Постановою слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ УМУВС України в Запорізькій області від 16.03.2009 року кримінальну справу стосовно [PERSON] закрито на підставі ч.2 ст.213 КПК України з-за недоведеністю участі обвинуваченого в скоєні злочину ( а.с.40). Таким чином, позивач незаконно перебував під карним переслідуванням 5 років і 17 днів (з 27.02.2004 року по 16.03.2009 року), з яких 592 дні (з 27.02.2004 року по 11.10.2005 року) провів під вартою. Із довідки , виданої Запорізького СІЗО від 31.05.2010 року, встановлено, що [PERSON] утримувався в Запорізькому слідчому ізоляторі з 10.03.2004 року по 11.10.2005 року. Відповідно до ч.ч.1.2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон), підлягає відшкодування шкода, завдана громадянинові внаслідок, відповідно до п.1 - незаконного засудження, притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки. незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно до ст.2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, відповідно до п.2 - закриття кримінальної справи за відсутністю події злочин, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Вироком суду [PERSON] визнаний невинним і виправданий. Вирок скасований. справа направлена на новий судовий розгляд. Постановою досудового слідства кримінальна справа стосовно [PERSON] закрита на підставі недоведеності його вини. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах звернувся до суду з позовом, про відшкодування шкоди, оскільки ці підстави прямо передбачені Законом, а саме: незаконне взяття і тримання під вартою, що підтверджується вироком суду. Стаття 11 Закону передбачає, обов'язок, у випадку виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону, органу який прийняв рішення роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Стаття 12 Закону, якою встановлений порядок визначення розміру та відшкодування зазначеної шкоди, а саме: в місячний термін з дня звернення громадянина відповідні органи дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, які провадили слідчі дії чи розгляд справи, визначають розмір завданої шкоди, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, може оскаржити постанову відповідного органу до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції. Оскільки кримінальна справа була закрита на досудовому слідстві, то саме відповідний орган досудового слідства у місячний термін з дня звернення громадянина витребує всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить відповідну постанову, яку в разі незгоди громадянин має право оскаржити до суду вищої інстанції. Із постанови старшого слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.03.2009 року про закриття кримінальної справи вбачається, що 05.03.2009 року було встановлено, що в діях [PERSON] відсутній склад злочину, передбачений ст. 191 ч.1 КК України, а встановлено склад злочину, передбачений ст.185 ч.2 КК України В ході подальшого розслідування було встановлено, щщ оскільки [PERSON] не є посадовою особою, ніякої участі в крадіжках майна ВАТ «Запоріжсталь» не приймав і тому не здобуто доказів того, що в діях [PERSON] є склад злочину, передбаченого ст.185 ч.2 КК України. З цих підстав кримінальна справа відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст.185 ч.2 КК України, на підставі ст. 213 п.2 КПК України за недоведеністю участі [PERSON] в скоєнні злочину. Далі, із постанови прокуратури Запорізької області від 26.09.2012 року вбачається що постанова старшого слідчого СВ Заводського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 16.03.2009 року про закриття кримінальної справи, порушеної за ч.2 ст.185 КК України відносно [PERSON] скасовано як незаконно і кримінальна справа направлена для організації додаткового розслідування прокурору Заводського району м. Запоріжжя. Із даної постанови не вбачається з яких підстав постанова слідчого від 16.03.2009 року визнана незаконною. В подальшому, вже рівно через місяць в ході розслідування було встановлено, що в діях [PERSON] не встановлено ознак злочину передбаченого ст..185 ч.2 КК України з тих самих підстав, що вказано в постанові слідчого від 16.03.2009 року: [PERSON] не є посадовою особою, ніякої участі в крадіжках майна ВАТ «Запоріжсталь» не приймав, і знову на підставі ст.213 п.2 КПК України за недоведеністю участі [PERSON] в скоєнні злочину кримінальну справу відносно нього закрито. Але, про постанову від 26.10.2012 року [PERSON] повідомлено не було, оскільки ці постанови не були предметом розгляду ні в суді першої інстанції при винесенні рішення 30.01.2013 року, ні в апеляційній інстанції при винесенні рішення 25.06.2013 року Як було встановлено судом у судовому засіданні, що постанову про закриття кримінальної справи від 26.10.2012 року позивачем було отримано тільки 29.07.2013 року. Із відповіді ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, яку надав представник позивача у судовому засіданні вбачається, що з заявою про відшкодування шкоди [PERSON] звернувся 15.02.2013 року до прокуратури, а до органів слідства вона була направлена 07.03.2013 року і тому йому було відмовлено у зв'язку з пропущенням строку на звернення. Як вказав позивач у своєму позові, про постанову 16.03.2009 року йому стало відомо 22.02.2010 року і після чого він звернувся до суду з позовом. Із рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 0809/3962/2012, матеріали якої суд оглянув у судовому засіданні, встановлено, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, з якими він звернувся до суду 17.07.2012 року, задоволено частково. Із рішення апеляційного суду Запорізької області встановлено, що рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30.01.2013 року скасовано і ухвалено нове рішення: у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити повністю з тих підстав, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції постанова слідчого про закриття кримінальної справи на підставі ст..213 КПК України відносно [PERSON] скасована як незаконна і тому вважати незаконними дії органів досудового розслідування немає підстав. Тобто, під час розгляду справи в суді першої інстанції органом прокуратури було скасована постанова слідчого від 16.03.2009 року, і винесено постанову від 26.09.2012 року про скасування постанови від 16.03.2009 року, але до суду ця постанова не була доведена, і [PERSON] також не був повідомлений про цю постанову. Тому судом і було винесено рішення 30.01.2013 року без урахування постанови від 26.09.2012 року. А вже під час розгляду справи в апеляційній інстанції суду була надана постанова від 26.09.2012 року про скасування постанови слідчого від 16.03.2009 року, що і було підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 30.01.2013 року. Однак, на момент винесення рішення апеляційною інстанцією вже існувала постанова слідчого від 26.10.2012 року про закриття кримінальної справи відносно [PERSON], але до суду вона доведена не була. Із повідомлення з ТОВ «Віта Центр» від 01.06.2010 року (а.с.45) встановлено, що [PERSON] перебуває на диспансерному обліку під наглядом в лікувально-профілактичній установі з 2003 року у лікаря-уролога з діагнозом: хронічний простатит. Із довідки аптечного пункту (а.с.47) вбачається, що роздрібні ціни на ліки за період з 01.02.2006року по 16.06.2009 року складають 1824,53 грн. Із довідки ВАТ «Запоріжсталь» (а.с.48) встановлено, що заробітна плата [PERSON] за період з 27.02.2004 року по 11.10.2005 рік складає 39 200,39 грн. Із копій чеків і квитанцій (а.с. 49-54) встановлено, що позивачем витрачено на ліки 2947,46 грн. Із заяв батьків [PERSON] до начальника Запорізького СІЗО № 10 (а.с.56-94) встановлено, що за час з березня по грудень 2004 року було передано [PERSON] в СІЗО продуктових передач на суму 10 282 грн., з січня по жовтень 2005 року на суму 10 278 грн. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення не отриманої заробітної плати, витрат, понесених у зв'язку з перебуванням в СІЗО, пов'язаних з лікуванням та на правову допомогу підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки позивач дотримався форми звернення і строк для звернення з заявою про відшкодування ним пропущено з поважних причин, оскільки органом досудового слідства своєчасно не повідомляв [PERSON] про винесені постанови. З цього приводу, судом не здобуто жодного доказу з приводу того, що [PERSON] направлялися вищевказані постанови слідчого та прокуратури. Згідно до ч.5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд вважає, що незаконне перебування позивача під карним переслідуванням 5 років і 17 днів (з 27.2.2004 року по 16.3.2009 року), з яких 592 дні (з 27.2.2004 року по 11.10.2005 року) провів під вартою, спричинило позивачеві моральні страждання, оскільки він є соціально орієнтованою людиною, заподіяли позивачеві моральної шкода, яка підлягає відшкодуванню. Згідно ст.ст. 1,4. ч.2,3 ст. 13 Закону, громадянинові відшкодовується моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням обставин справи в межах, передбачених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. З урахуванням характеру та обсягу страждань, які завдано позивачу внаслідок його безпрецедентної тривалості, вимушених змін у житті та стосунках: у зв'язку з його арештом його сім'я розпалась, він позбувся дружини та дитини, необхідності витрати зусиль та часу для відновлення попереднього стану, відновлення здоров'я, заподіяними позивачу внаслідок незаконного його тримання під вартою, тривале знаходження під слідством та судом, чисельне винесення органом розслідування незаконних постанов, суд виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 гривень. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] частково знайшов свої докази та обґрунтування у судовому засіданні і тому підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial