Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є треті особи про визнання договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що спірна нежитлова будівля під літерою «Б», що знаходиться за адресою по [ADDRESS] була побудована останнім на кошти його засновників на законних підставах, про що 21 листопада 2000 року був виготовлений акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. В подальшому були зібрані необхідні документи для реєстрації права власності даної будівлі в БТІ м. Києва. Крім того були проведені внутрішні обміри та розрахунки площі приміщень спірної будівлі. З метою реєстрації в БТІ м. Києва права власності на спірну нежитлову будівлю позивачем було зібрано всі необхідні для цього документи та сплачені кошти за виготовлення копій земельних планів, кадастрового плану та за проведення технічної інвентаризації. 1 травня 2002 року між МСП «Теннер» в особі директора Тамтура Віктора Івановича та TOB «НІКОС» в особі директора [PERSON], який є сином [PERSON], був укладений договір оренди нежилого приміщення вищезазначеної будівлі, яке [PERSON] орендувала під кафе. . В січні 2013 року від директора МСП «Теннер» Тамтури В.І. стало відомо, що [PERSON] пропонує в оренду будівлю по [ADDRESS] літера «Б», яку остання зареєструвала на своє ім'я в БТІ міста Києва на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 листопада 2010 року та ухвали від 6 квітня 2011 року. Не погодившись із зазначеним рішенням та ухвалою, в березні 2013 року позивачем, була подана апеляційна скарга про скасування рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 листопада 2010 р. та ухвали від 6 квітня 2011 року, які 4 листопада 2013 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва було скасовано. В свою чергу [PERSON] подала скаргу на зазначене рішення, провадження за якою ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, так як МСП «Теннер» на час розгляду справи припинило діяльність. Надалі, відповідно до постанови Окружного адміністративного судом м. Києва було відмінено державну реєстрацію припинення юридичної особи Малого сумісного підприємства «Теннер». У зв'язку з тим, що позивач , відповідно до вказаної постанови, не був ліквідований, останній знову подав апеляційну скаргу на рішення та ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва з інших підстав, які відповідно до ухвали від 10.06.2015 року було скасовано. Проте в подальшому стало відомо, що відповідач [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 1/2 частини спірної нежитлової будівлі з [PERSON] та договір купівлі-продажу 1/2частини цієї ж спірної нежитлової будівлі з [PERSON], які в подальшому продали свої частки спірної нежитлової будівлі [PERSON]. Таким чином позивач вважає, що [PERSON] усвідомлюючи те, що в результаті скасування рішення та ухвали Солом'янського районного суду м. Києва, втратить право власності на спірну нежитлову будівлю по [ADDRESS] літера «Б», яке було нею набуте лише на підставі скасованих рішення та ухвали, з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду, уклала договори купівлі - продажу зазначеної спірної будівлі частинами, а тому вважає, що останні, укладені між [PERSON],з одного боку та [PERSON], та [PERSON]., з другого боку, а також договори купівлі - продажу цієї спірної будівлі укладені між [PERSON] та [PERSON]. з одного боку і [PERSON], з другого боку, слід визнати недійсними. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що відповідно до ст. 215 ЦК України, якою керується позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Проте зі змісту позовної заяви незрозуміло, які саме вимоги ст. 203 ЦК України були недодержані сторонами в момент вчинення оспорюваних правочинів, зокрема при укладені договорів купівлі-продажу від 29 квітня 2015 року. Крім того, представник відповідача [PERSON] зазначає, що позивачем не надано обґрунтованих доказів того, що в момент вчинення оспорюваних правочинів, зокрема договорів купівлі - продажу від 29 квітня 2015 року, сторонами були недодержані вимоги ст. 203 ЦК України, тому вважає, що ст. 215 ЦК України, як норма матеріального права, не може бути застосована до даних правовідносин. Також останній наголошує, що, відповідно до змісту позовної заяви, предметом позову є визнання недійсним договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі (літ. «Б»), загальною площею 262,2 кв.м, що знаходиться [ADDRESS],а відповідно до акту №164 про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 21 листопада 2000 року, який був наданий позивачем, як доказ того, що спірна будівля була побудована на кошти засновників МСП «Теннер», чітко вбачається, що вказаним актом в експлуатацію був прийнятий металевий збірно-розбірний павільйон, загальною площею 60 кв.м., який по своїм технічним характеристикам не є капітальною спорудою, з чого виникає питання, щодо належності будь-яких прав позивача на спірну нежитлову будівлю, яка є капітальною спорудою. Крім того представник [PERSON] наголошував, що позивач не є стороною оспорюваних угод, а тому не може обирати такий спосіб захисту та керуватися приписами ст. 215 Цивільного кодексу України. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надавали, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність останніх. Дослідивши матеріали справи суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Нежитлова будівля по [ADDRESS] літера «Б» була побудована Малим сумісним підприємством «Теннер» на кошти його засновників. 21 листопада 2000 року був виготовлений Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. 27 червня 2007 року працівниками БТ1 м. Києва були проведені внутрішні обміри та розрахунки площі приміщень даної спірної будівлі. З метою реєстрації в БТІ м. Києва права власності на спірну будівлю Підприємством були зібрані всі необхідні для цього документи. Були сплачені кошти за виготовлення копій земельних планів, кадастрового плану та за проведення технічної інвентаризації. 1 травня 2002 року між МСП «Теннер» в особі директора Тамтура Віктора Івановича та TOB «НІКОС» в особі директора [PERSON], який є сином [PERSON], був укладений договір оренди нежилого приміщення вищезазначеної будівлі, яке [PERSON] орендувала під кафе. В подальшому [PERSON] зареєструвала на своє ім'я в БТІ міста Києва нежитлову будівлю під літерою «Б», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 листопада 2010 року та ухвали від 6 квітня 2011 року. Не погодившись з таким рішенням та ухвалою, в березні 2013 року Малим сумісним підприємством «Теннер», була подана апеляційна скарга про скасування рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 8 листопада 2010 р. та ухвали від 6 квітня 2011 року по цивільній справі №2-3713-1/10 за позовом [PERSON] в частині визнання за нею права власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] під літерою «Б». 23 травня 2013 року відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва апеляційне провадження за апеляційною скаргою Малого сумісного підприємства «Теннер» було закрите на підставі рішення Арбітражного суду м. Києва. 4 вересня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2013 року було скасовано, а справу було направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 4 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 р. та ухвалу від 6 квітня 2011 року, скасовано. 4 грудня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відкрито касаційне провадження. 12 березня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2013 року було скасоване,а справу передано на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва. 27 травня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційне провадження за апеляційною скаргою Малого сумісного підприємства «Теннер», на рішення Солом'нського районного суду м Києва від 8 листопада 2010 року за позовом [PERSON] до [PERSON]., Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва про визнання права власності та стягнення грошових коштів було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, так як МСП «Теннер» на час розгляду справи припинило діяльність. 30 жовтня 2014 року Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено постанову, якою було відмінено державну реєстрацію припинення юридичної особи Малого сумісного підприємства «Теннер». 3 грудня 2014 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 1/2частки спірної нежитлової будівлі, розташованої по [ADDRESS] літера «Б», з [PERSON]. Договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 3 грудня 2014 року, [PERSON] уклала договір купівлі-продажу 1/2 частки цієї ж спірної нежитлової будівлі з [PERSON]. Договір купівлі-продажу також був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. 10 червня 2015 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Солом'нського районного суду м Києва від 8 листопада 2010 року, яким було визнано за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS] літера «Б» та ухвалу від 6 квітня 2011 року, було скасовано. 29 квітня 2015 року, [PERSON] та [PERSON]. продали свої частки спірної будівлі [PERSON] за договорами купівлі-продажу, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А. Таким чином позивач вважає, що [PERSON] усвідомлюючи те, що в результаті скасування рішення та ухвали Солом'янського районного суду м. Києва, втратить право власності на спірну нежитлову будівлю по [ADDRESS] літера «Б», яке було нею набуте лише на підставі скасованих рішення та ухвали, з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду, уклала договори купівлі - продажу зазначеної спірної будівлі частинами, а тому вважає, що останні, укладені між [PERSON],з одного боку та [PERSON], та [PERSON]., з другого боку, а також договори купівлі - продажу цієї спірної будівлі укладені між [PERSON] та [PERSON]. з одного боку і [PERSON], з другого боку, слід визнати недійсними. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім тих, що встановлені ст. 61 ЦПК України. Позивачем не надано доказів того, що в момент вчинення оспорюваних правочинів сторонами не були дотримані вимоги ст. 203 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є визнання недійсним договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі (літ. «Б»), загальною площею 262,2 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS]. Проте відповідно до акту №164 про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 21 листопада 2000 року, що був наданий позивачем, як доказ того, що спірна будівля була побудована на кошти засновників Малого сумісного підприємства «Теннер», чітко вбачається, що вказаним актом в експлуатацію був прийнятий металевий збірно-розбірний павільйон, загальною площею 60 кв.м., який по своїм технічним характеристикам не є капітальною спорудою та не підлягає реєстрації в державних органах, оскільки являється тимчасовою спорудою. Таким чином суд вважає, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів того, що останній являється власником нежитлової будівлі під літерою «Б», загальною площею 262,2 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS], а тому суд вважає неспроможними доводи позивача щодо права власності МСП «Теннер» на спірну будівлю. Крім того, позивач просить суд визнати недійсним договори купівлі-продажу нежитлової будівлі під літерою «Б», загальною площею 262,2 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS], на підставі ст. 215 ЦК України, проте такий спосіб захисту не відповідає цивільному законодавству України. Положення статі 215 Цивільного кодексу України можуть бути застосовані лише у разі наявності між сторонами укладеного договору який є нікчемним чи який може бути визнано недійсним. Суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON], щодо того, що, позивач не є стороною оспорюваних угод, а тому не може обирати такий спосіб захисту та керуватися приписами вказаної вище норми Цивільного кодексу України. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 338 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», судам було роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Оцінюючи належність та допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що у задоволені позову слід відмовити, у зв'язку з його недоведеністю та невірно обраним способом захисту.

Outcome: dismissed