Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, покликаючись на те, що в липні 2017 року на сайті ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» він побачив реклами оголошення щодо продажу трактора МТЗ 80.1, 2013 року випуску вартістю 85000,00 грн., який знаходиться у м. Вінниця. Він поїхав у м. Вінниця, де в офісі ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» менеджер повідомила, що трактора МТЗ 80.1, 2013 року випуску, вартістю 85000,00 грн. в наявності вже немає, і запропонувала трактор МТЗ 82.1, 2013 року випуску вартістю 95000,00 грн., який знаходиться у м.Харкові. 02 серпня 2017 року між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» укладений договір фінансового лізингу № 005421, предметом якого став трактор МТЗ 82.1. Того ж дня він сплатив авансовий платіж у розмірі 50000,00 грн. та решту суми у розмірі 45000,00 грн. він мав сплатити коли отримає трактор. Однак у встановлений строк трактор йому не доставили. Коли він зв'язався з відповідачем, йому повідомили, що трактор не доставлений, оскільки ним не дотримано умов договору щодо сплати коштів та вартість трактора становить 500000,00 грн. Вважає, що договір фінансового лізингу порушує права споживача, укладений внаслідок здійснення нечесної підприємницької діяльності та умови даного договору є несправедливими. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005421 від 02 серпня 2017 року та стягнути з відповідача на його користь сплачені за договором фінансового лізингу грошові кошти у розмірі 50000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, подав до суду відзив, у якому покликається на те, що позивач стверджує про несправедливість умов договору, але не зазначає зміну яких інших положень договору зумовить визнання недійсними цих положень. Діяльність товариства не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції. Також, вважає, що покликання позивача на те, що він не мав на меті укласти договір на суму 500000,00 грн. не відповідає дійсності, оскільки позивач добровільно уклав договір та підписав його і додатки до договору, просить у задоволенні позову відмовити та розглянути у його відсутності, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що 02 серпня 2017 року між позивачем [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН»» в особі представника Цопи І.В., який діє на підставі довіреності від 23 січня 2017 року № 119, укладений договір фінансового лізингу № 005421, предметом якого був трактор МТЗ 82.1. Відповідно до 1.1 Договору № 005421, лізингодавець - ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон»» зобов'язане придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач - [PERSON] зобов'язується прийняти Предмет, сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами договору. 02 серпня 2017 року позивач [PERSON] сплатив авансовий платіж в сумі 50000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 02 серпня 2017 року, виданою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 22 серпня 2017 року позивач звернувся із письмовою заявою на адресу відповідача про розірвання Договору № 005421 та з вимогою повернути сплачені ним кошти у розмірі 50000,00 грн. Згідно листа ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» від 15 вересня 2017 року відповідач повідомив позивача, що відповідно до п.1.3 договору, замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до Договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу в повному обсязі. Однак ним сплачено лише комісію за організацію, яка склала суму у розмуру 50000,00 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу): розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У відповідності до п.8.2.1.Умов договору та додатками до нього передбачені такі лізингові платежі: комісійна винагорода за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію), авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак, всупереч наведеному у договорі фінансового лізингу № 005421 від 02 серпня 2017 року наявні лізингові платежі: комісійна винагорода за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору (комісія за організацію), комісія за передачу предмета лізингу, що є фактично подвійним стягненням платежу як винагороди лізингодавцю за отримане у лізинг майно та не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно п. 12 Постанови Пленуму ВС України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляу цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). У відповідності до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконанні робіт, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що був присутній 02 серпня 2017 року при укладенні договору фінансового лізингу між позивачем [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон». Позивач приїхав у офіс ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» з метою придбати трактор МТЗ-80 за ціною 85000,00 грн., однак менеджер повідомила, що такого трактора немає у наявності та запропонувала трактор МТЗ-82 за ціною 95000,00 грн. Усі умови договору, зокрема, ціна обговорювались при ньому та вони були впевнені у ціні трактора саме у розмірі 95000,00 грн. [PERSON] вніс 50000,00 грн. одразу як авансовий платіж та мав внести решту суми у розмірі 45000,00 грн. згодом, коли отримає трактор. Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Згідно листа ТзОВ «Ємаркет Україна» користувач з контактним номером +380989153928 розмістив оголошення про продаж трактора МТЗ-82.1, 2013 року випуску у м. Вінниці за ціною 95000,00 грн. Крім того, представник позивача у відзиві не заперечив та не спростоував твердження позивача про те, що розміщені оголошення, за якими телефонував позивач містили інформацію про продаж ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» трактора МТЗ-80.1 за ціною 85000,00 грн. та трактора МТЗ-82.1 за ціною 95000,00 грн. Внаслідок наведеного, ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» розмістило оголошення про продаж трактора за ціною, за якою не мало на меті здійснювати продаж та не зможе надати таку продукцію за такою ціною, відтак, оспорювані умови договору фінансового лізингу № 005421 від 02 серпня 2017 року суперечать принципу добросовісності, справедливості, розумності, наслідком укладення даного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а тому, на переконання суду, позов слід задовольнити, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005421 від 02 серпня 2017 року та стягнути з відповідача на користь позивача сплачені за договором фінансового лізингу грошові кошти як авансовий платіж у розмірі 50000,00 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved