Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить: визнати право власності за [PERSON] на автомобіль „ВАЗ 21101 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № ХТА21101071069241, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 31.10.2007 року; скасувати арешт та заборону відчуження з автомобіля „ВАЗ 21101 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № ХТА21101071069241, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 31.10.2007 року який був накладений Біляївським міськрайонним відділом ДВС в Одеській області. Свої вимоги мотивує тим що, 20 травня 2015 року [PERSON] придбав у уповноваженого власником генеральною довіреністю представника автомобіль „ВАЗ 21101 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № ХТА21101071069241, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 31.10.2007 року. Власник даного автомобіля [PERSON] уповноважив [PERSON] бути уповноваженим представником щодо даного автомобіля стосовно всіх питань, у тому числі розпорядження ним (крім дарування), внаслідок чого 28 квітня 2015 року склав щодо останнього генеральну довіреність, посвідчену [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Даний автомобіль [PERSON] придбав у представника власника за довіреністю [PERSON] за 2300 доларів США, внаслідок чого був укладений письмовий договір, розписку, в якій [PERSON] вказав, що передає в власність [PERSON] даний автомобіль та отримує від нього гроші. Крім того, [PERSON], будучи уповноваженим представником власника, уповноважив [PERSON] від імені власника розпоряджатись даним автомобілем на свій розсуд, внаслідок чого 20 травня 2015 року була складена генеральна довіреність. Після цього, впродовж року [PERSON] вимагав від [PERSON] належним чином оформити даний договір, але останній ухилявся. 18.06.2016 року даний автомобіль було зупинено працівниками поліції та встановлено, що він знаходиться в розшуку за ініціативою Біляївського міськрайонного ВДВС ГТ УЮ в Одеській області. Автомобіль було вилучено, про що складено відповідний акт. Працівники виконавчої служби повідомили [PERSON], що на все майно власника було накладено арешт щодо його зобов'язання перед третіми особами чи установами. Даний автомобіль не був переоформлений на імя [PERSON] однак він вважає що автомобіль „ВАЗ 21101, реєстраційний номер [NUMBER] належить йому на праві власності, ним були сплачені за нього гроші, його права володіння ним ніхто і ніколи не оспорював. У звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, але в матеріалах справи від нього міститься заява в якої на позовних вимогах наполягає, та просить розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву, в якої позов визнав, проти його задоволення не заперечує, просить розглянути справу за його відсутністю. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, хоча повідомлявся належним чином про місце та час розгляду справи. Представник Біляївського ВДВС до судового засідання не зявився. Вивчив матеріали справи, суд вважає, що в позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушеним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В позовній заяві позивач посилається на такі обставини: в судовому засіданні, 20 травня 2015 року [PERSON] придбав у уповноваженого власником генеральною довіреністю представника автомобіль „ВАЗ 21101 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № ХТА21101071069241, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 31.10.2007 року. Власник даного автомобіля [PERSON] уповноважив [PERSON] бути уповноваженим представником щодо даного автомобіля стосовно всіх питань, у тому числі розпорядження ним (крім дарування), внаслідок чого 28 квітня 2015 року склав щодо останнього генеральну довіреність, посвідчену [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. Даний автомобіль [PERSON] придбав у представника власника за довіреністю [PERSON] за 2300 доларів США, внаслідок чого був укладений письмовий договір, розписку, в якій [PERSON] вказав, що передає в власність [PERSON] даний автомобіль та отримує від нього гроші. Крім того, [PERSON], будучи уповноваженим представником власника, уповноважив [PERSON] від імені власника розпоряджатись даним автомобілем на свій розсуд, внаслідок чого 20 травня 2015 року була складена генеральна довіреність. Після цього, впродовж року [PERSON] вимагав від [PERSON] належним чином оформити даний договір, але останній ухилявся. 18.06.2016 року даний автомобіль було зупинено працівниками поліції та встановлено, що він знаходиться в розшуку за ініціативою Біляївського міськрайонного ВДВС ГТ УЮ в Одеській області. Автомобіль було вилучено, про що складено відповідний акт. Працівники виконавчої служби повідомили [PERSON], що на все майно власника було накладено арешт щодо його зобов'язання перед третіми особами чи установами. Даний автомобіль не був переоформлений на імя [PERSON] Суд вважає що вимога визнання права власності на автомобіль, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки законом чітко визначені підстави набуття права власності на транспортні засоби, при цьому, факт передачі транспортного засобу та грошових коштів за нього не є правовою підставою для набуття права власності на транспортний засіб. В даному випадку сторони не позбавлені можливості укласти у встановленому законом порядку цивільно-правову угоду, передбачену законом, для відчуження транспортного засобу. Крім того, відповідно до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, перед відчуженням, передачею транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відповідно до п. 2, 7, 8 Порядку, передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності. Таким чином, до вчинення зазначених дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб. Судом встановлено, що позивач не вчинив дій, направлених на набуття права власності на спірний автомобіль, оскільки наявність розписки не дає суду підстав для визнання її договором купівлі-продажу. З викладеного вище випливає, що позивач у встановленому законом порядку не набув права власності на спірний автомобіль, а тому правові підстави для задоволення його вимог відсутні. Надана позивачем розписка про отримання грошових коштів не є укладеним договором купівлі-продажу, оскільки не містить ознак договору купівлі-продажу, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Доводи позивача про усну взаємну домовленість відстрочення часу підписання нотаріального договору купівлі-продажу та здійснення перереєстрації транспортного засобу в обґрунтування даного позову, суд вважає безпідставними. Будь-яких об'єктивних причин, що ускладнювали чи робили б неможливим укладення між сторонами договору купівлі-продажу та/чи здійснити перереєстрацію права власності на спірний автомобіль в органах ДАІ у порядку визначеному законом, не було та відповідних доказів не надано. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Таким чином, для пред'явлення позову про визнання права власності необхідними умовами є дві безумовні обставини: 1) особа, яка звертається до суду повинна бути власником майна; 2) це право повинно оспорюватися. Оскільки позивачем спірний автомобіль у встановленому законом порядку зареєстрований не був, право власності у нього не виникло, правові підстави для обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання за ним права власності на спірний автомобіль за відсутності підстав, з якими закон пов'язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні. Щодо вимог про скасування арешту з транспортного засобу слід наголосити, що Законом України «Про виконавче провадження» позов про скасування арешту може бути поданий лише власником майна, а, як було встановлено в судовому засіданні, позивач не є власником автомобіля ВАЗ 21101 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № ХТА21101071069241, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у РЕВ при УДАІ ГУМВС України в Одеській області 31.10.2007 року. Виходячи з викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими і підстави для визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та зняття арешту з нього відсутні.

Outcome: dismissed