Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є племінницею померлої [PERSON], яка померла [INFO] року. За життя її тітка володіла ? квартири [ADDRESS]. Позивач вказує, що вона постійно проживала з померлою однією сім'єю, що встановлено рішенням голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року. 11 січня 2017 року державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. винесла постанову про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на час відкриття спадщини [INFO] року позивачка не входила до кола спадкємців. Позивач зазначає, що вона відкрито та безперешкодно володіє та користується ? частиною квартири [ADDRESS], рішення про передачу цієї частки у комунальну власність не приймалося, і відповідно вона набула право власності на зазначену частку квартири на підставі ст. 344 Цивільного кодексу України. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви та просив її задовольнити, визнати за її [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Представник відповідача надіслав до суду письмові пояснення щодо позовних вимог та просив суд вирішити справу на підставі чинного законодавства. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача -[PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала що позов підлягає задоволенню. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи судом повідомлявся. Заслухавши учасників процесу які зявилися в судове засідання, суд встановивши фактичні обставини справи, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. З матеріалів справи та пояснень учасників справи встановлено, що [PERSON] є племінницею померлої [PERSON], яка померла [INFO] року. [PERSON] за життя володіла ? квартири [ADDRESS]. Позивач [PERSON] також є власницею ? частини квартири [ADDRESS]. Іншими співвласниками зазначеної квартири є [PERSON], [PERSON] Відповідно до рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року ухваленого у цивільній справі за заявою [PERSON], заінтересована особа Друга Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім'єю, судом встановлено факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року з 1987 року по день смерті. 11 січня 2017 року державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач О.А. винесла постанову про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на час відкриття спадщини [INFO] року позивачка не входила до кола спадкємців. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Одніє з ознак володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю є те, що володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] заволоділа і володіє майном, яке належало померлій тітці. Добросовісне володіння припускає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. В конкретному випадку суд вважає, що право позивача підлягає захисту з інших підстав, аніж тих з посиланням на які звернулася до суду позивач. Суд обґрунтовано вважає, що оскільки позивач є особою, яка безперервно проживала із померлою, починаючи з 1987 року, стверджує про те, що є племінницею померлою та з часу смерті фактично володіє і користується власністю померлої, то захист її права необхідно здійснювати у спосіб визнання за нею права власності в порядку спадкування, тобто позивачу необхідно доводити наявність підстав для захисту свого права із інших правових підстав, аніж тих на які вона посилається у даному позові. Відповідно, з урахуванням наведених мотивів, суд не знаходить підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністтю. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed