Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 1479015,19 грн., у тому числі: 743327,43 грн. сума боргу за позикою; 109356,97 грн. інфляційні втрати за позикою; 21051,48 грн. 3% річних за позикою; 425330,74 грн. відсотки за користування позикою; 152787,22 грн. інфляційні втрати по несплаченим відсоткам; 27161,35 грн. 3% річних по несплаченим відсоткам. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 26 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач передав останньому грошові кошти у розмірі 560000 грн., які були еквівалентом 70000 доларів США, виходячи з курсу НБУ на день позики, а відповідач [PERSON] зобовязався повернути їх позивачу в термін до 26 вересня 2016 року та сплатити відсотки за користування позикою у розмірі 18% річних від суми позики протягом строку користування позикою. Одночасно з підписанням договору відповідач [PERSON] власноруч написав розписку про отримання вказаної суми позики від позивача. Позивач зазначає, що за умовами пункту 7.5. договору позики від 26 вересня 2013 року вказаний договір укладався за письмовою згодою другого подружжя позичальника відповідача [PERSON] Проте, свої обовязки за договором позики [PERSON] в зазначений строк не виконав. У вересні 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до позивача з проханням надати йому в позику ще 7000 доларів США строком на один місяць для підтримання сімейного бізнесу, на що позивач 21 вересня 2017 року надав відповідачу [PERSON] в позику ще одну суму, еквівалентну 7000 доларів США, про що [PERSON] також власноручно написав розписку. Позивачем вказано, що станом на 21 вересня 2017 року за курсом НБУ 7000 доларів США було еквівалентно 183327,43 грн., та враховуючи, що згідно розписки [PERSON] зобовязався повернути отриману суму через місяць, то кінцевим строком сплати позики було 21 жовтня 2017 року, однак вказана сума відповідачем [PERSON] також не повернута. Позивач вважає, що згідно ст.ст. 61, 65 Сімейного кодексу України кошти, позичені ним відповідачу [PERSON], стали обєктом права спільної сумісної власності подружжя відповідачів [PERSON] та [PERSON], та були використані ними в інтересах сімї, а тому позичені у позивача кошти стали також спільним сумісним боргом відповідачів. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений звернутися з даною позовною заявою до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, відсотків, інфляційних втрат, 3% річних в частині стягнення суми боргу за договором позики від 21 вересня 2017 року у розмірі 183327,43 грн., інфляційних втрат на суму позики від 21 вересня 2017 року за період з 01 жовтня 2017 року по 01 грудня 2017 року у розмірі 3869,67 грн., 3% річних на суму позики від 21 вересня 2017 року у розмірі 753, 40 грн. закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст.255 ЦПК України. Позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі, вказав, що дійсно отримав 26 вересня 2013 року у позивача в позику суму коштів у розмірі 560000 грн., що еквівалентна 70000 доларів США, яку використав в інтересах сімї. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність, а також відзив не подавала. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. 26 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до п.2.1. якого загальна сума позики складає 560000 грн., що є еквівалентом 70000 доларів США, виходячи із курсу встановленого НБУ під час укладання договору (а.с.8). Згідно п. 2.2. договору позики від 26 вересня 2013 року, позичальник сплачує проценти у розмірі 18% річних від суми позики протягом строку користування позикою. Пунктом 5.1. договору позики від 26 вересня 2013 року передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позику за цим договором в термін до 26 вересня 2016 року. За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позивачем до позову додано копію розписки від 26 вересня 2013 року, з якої вбачається, що відповідачем [PERSON] було отримано від позивача грошову суму, еквівалентну 70000 доларів США згідно договору позики від 26 вересня 2013 року (а.с.9). Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України розпискою боржника (а.с.9), за якою відповідач [PERSON] підтвердив той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримав від позивача 560000 грн. Сторонами визнано, що відповідачі на час укладення договору позики та по даний час перебувають між собою у шлюбі. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби. Відповідно до п 7.5. договору позики від 26 вересня 2013 року, договір цей укладається позичальником за письмовою згодою другого подружжя [PERSON] (а.с.8). Заявою від 26 вересня 2013 року відповідач [PERSON] дала згоду на взяття її чоловіком відповідачем [PERSON] у позику від позивача грошових коштів у сумі 560000 грн., що є еквівалентом 70000 доларів США, виходячи із курсу встановленого НБУ під час укладання договору (а.с.10). Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання грошового зобовязання за договором позики на час звернення позивача до суду минув. За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача. Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідачів, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідачі суму позики до цього часу не повернули. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобовязання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором. Останній, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Розмір заборгованості та його розрахунок сторонами не оспорюється. Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені в нього гроші в розмірі 560000 грн., суд вважає за необхідне задовольнити предявлені позивачем позовні вимоги та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за позикою у 560000 грн., інфляційні втрати за позикою у розмірі 105487,30 грн., 3% річних за позикою у сумі 20298,08 грн.., відсотки за користування позикою у розмірі 425330,74 грн. 74 коп., інфляційні втрати по несплаченим відсоткам у сумі 152787,22 грн., 3% річних по несплаченим відсоткам у сумі 27161 грн. 35 коп. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після предявлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Позивач та представник позивача [PERSON] просили розподілити судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме за вирахуванням суми судового збору сплаченого за позовні вимоги провадження по яким закрито на підставі на підставі п. 4 ч. 1 ст.255 ЦПК України. При цьому суд враховує розяснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Отже, розподіляючи судові витрати між сторонами з кожного з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 3491,69 грн. ((8000*1291064,69/1479015,19)/2).

Outcome: approved