Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що він є власником вищезазначеної квартири на підставі договору дарування. Відповідач по справі зареєстрований за вказаною адресою, але фактично з 2009 року не проживає в ній. Позивач зазначає, що неодноразово намагався зв'язатись з ним, щоб попросити його знятись з реєстрації, адже він в ній не проживає, не сплачує комунальні послуги та не приймає участь в утриманні даної квартири, але зв'язатись з [PERSON] не вдалося. Представник позивач, будучи сповіщеним належним чином, до суду не з'явився, надавши до суду письмову заяву, відповідно до якої позов підтримує, просить суд його задовольнити, а також справу розглянути за відсутністю позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, про час, дату та місце судового засідання сповіщався належним чином, однак до судового засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Заяв чи клопотання до суду не подавав та не заявляв. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної, надані докази, вважає позов позивача таким, що підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та ЖК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування від 30.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстровано в реєстрі № 18951, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.9). У вищезазначеній квартирі згідно довідки ( виписки з домової книги про склад сім'ї) зареєстровані [PERSON], [PERSON] ( син), [PERSON] ( мати) та [PERSON] копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.7). Як зазначає позивач в позові, з травня 2009 року відповідач за вищезазначеною адресою не проживає, він виїхав разом з усім своїм майном, але до теперішнього часу з реєстраційного обліку не знятий. В матеріалах справи є акт «про не проживання» [PERSON] в квартирі [ADDRESS], складений та підписаний комісією на чолі з начальником Дільниці № 7 КП « ЖКС « Порто-Франківський» від 19.05.2013 року, наявний в матеріалах справи (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не користується зазначеною житловою площею вказаної квартири. На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст..150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК УРСР, право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї зберігається протягом шести місяців. Відповідно до ст.. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки судом встановлено, що права та інтереси позивача, як основного квартиронаймача, порушуються, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved