Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту культури Київської міської державної адміністрації про визнання його звільнення незаконним, скасування наказу № 455-к від 28.10.2014 р. про звільнення, поновлення його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди в розмірі п»ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є інвалідом 2 групи з дитинства. 20.09.2012 р. був призначений на посаду провідного спеціаліста відділу релігій Головного управління виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у порядку переведення з посади головного спеціаліста відділу з питань релігій Управління у справах національностей та релігій на період відпустки по догляд за дитиною [PERSON] Пониження на посаді та призначення на посаду основний працівник якої знаходиться у відпустці по догляду за дитиною при наявності інших вакантних посад було грубим порушенням його прав. Та дискримінацією за станом здоров»я. Позивач посилається на те, що протягом усього періоду роботи у відділі він піддавався постійним умисним діям керівництва Департаменту та безпосередньо відділу з питань релігій, образам почуттів у зв»язку з його інвалідністю. В результаті постійного шельмування та дискримінації у нього значно погіршився стан здоров»я. Зазначеними діями керівництво намагалося змусити його звільнитися за власним бажанням. 28.10.2014 р. він був звільнений з займаної посади на підставі наказу № 455-к в зв»язку з виходом на роботу основного працівника [PERSON] Із зазначеним наказом позивач категорично не погоджується і вважає, що він був звільнений з порушення норм ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та ст.49-2 КЗпП України. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на те, що він є інвалідом з дитинства, про що керівництво Департаменту культури було поінформовано і не мало права його звільняти при наявності вакантних посад та без попередження. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що позивач був звільнений у визначений законом спосіб в зв»язку з виходом на роботу [PERSON], яка перебувала у відпустці по догляду за дитиною у відповідності до п.2 ст.36 КЗпП України, а тому до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.49-2 КЗпП України. Про своє переведення в 2012 р. позивач був завчасно поінформований, погодився на нього, подавши відповідну заяву і наказ про переведення на посаду провідного спеціаліста не оскаржував. Також представник відповідача зазначила, що про існування інвалідності відповідачу стало відомо після звільнення позивача, оскільки підтверджуючі зазначені обставини документи були подані лише 29.10.2014 р. На момент звільнення в особовій справі документів, які б підтверджували статус інваліда, були відсутні в матеріалах особової справи. Посилання позивача на дискримінацію його за станом здоров»я представник відповідача вважала необґрунтованими і недоведеними. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був призначений на посаду провідного спеціаліста відділу релігій Управління у справах національностей та релігій Головного управління культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) відповідно до наказу № 449-к від 20.09.2012 р. на підставі поданої ним заяви. Зазначене призначення відбулось у зв»язку з реорганізацією Управління у справах національностей та релігій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) шляхом приєднання до Головного управління культури Київської міської державної адміністрації. Дане призначення позивачем у визначені ст.233 КЗпП України строки не оскаржувалось. Як вбачається з наказу № 449-к від 20.09.2012 р. [PERSON] був призначений на посаду провідного спеціаліста на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку працівника [PERSON] В ході судового розгляду позивач підтвердив, що йому були відомі умови трудового договору щодо терміну його працевлаштування на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника. [PERSON] подала заяву про переривання нею відпустки по догляду за дитиною і намір приступити до виконання своїх обов»язків з 03.11.2014 р. На підставі зазначеної заяви 28.10.2014 р. директором Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) був виданий наказ № 454-к про повернення на роботу [PERSON] з 03.11.2014 р. та встановлено їй скорочену тривалість робочого тижня. Крім того, 28.10.2014 р. директором Департаменту культури був виданий наказ № 455-к про звільнення [PERSON] з 31.10.2014 р. з займаної посаду у зв»язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст.36 КЗпП України. 29.10.2014 р. позивач був ознайомлений з наказом, не погодився з ним, посилаючись на наявність у нього статусу інваліда з дитинства. Відповідно до Акту, складеного працівниками Департаменту культури, у тому числі з питань кадрової роботи, з яким суд ознайомився в ході розгляду справи, станом на 28.10.2014 р. матеріали особової справи [PERSON] не містили будь-яких підтверджуючих документів про його інвалідність. Зазначені документи були подані позивачем за місцем роботи 29.10.2014 р. з відповідною заявою. Тобто на момент вирішення питання про звільнення відомості про інвалідність [PERSON] були відсутні в матеріалах особової справи. При зверненні до суду позивач посилається на порушення роботодавцем положень ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Відповідно до ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Однак, як зазначалось вище, позивач був звільнений на підставі п.2 ст.36 КЗпП України Відповідно до п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України трудовий договір припиняється у разі закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, тобто у разі, якщо договір був укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. [PERSON] був призначений на посаду на час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку [PERSON] Звільнення на підставі ст.36 КЗпП України не є звільненням з ініціативи роботодавця, а тому положення ст.17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» при звільненні [PERSON] порушені не були. Також до правовідносин, які виникли між сторонами з приводу звільнення позивача не можуть бути застосовані положення ст.49-2 КЗпП України, на яку посилається позивач, яка застосовується у разі звільнення працівників за ініціативою роботодавця. Обов»язок доказування щодо обґрунтованості позовних вимог і заперечень законодавець покладає на сторони у справі. На підставі положень ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Зазначені обставини повинні бути доведені належними у справі доказами. З боку позивача суду не надано жодного доказу на підтвердження прояву дискримінації з боку керівництва Департаменту і відділу релігій, що призвело до значного погіршення стану здоров»я і завдало йому моральної шкоди. З огляду на викладене, суд вважає, що звільнення [PERSON] відбулось відповідно до вимог чинного трудового законодавства, вимоги щодо незаконності звільнення і дискримінації за станом здоров»я не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, в зв»язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України і відносить судові витрати за рахунок держави.

Outcome: dismissed