Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 15.06.2015 року між ТОВ «Авер-ТЕХ» та відповідачем був укладений договір безпроцентної позики №2, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику в сумі 53000,00 грн. Відповідачем частково було повернуто позику, а саме в сумі 32500,00 грн. 13.06.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 згідно умов якої на день укладання угоди заборгованість відповідача становила 24000,00 грн. Після цього, відповідачем також сплачено суму у розмірі 3500,00 грн. Відповідно до п. 4.3 договору безпроцентної позики №2 від 15.06.2015 року, у випадку припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем до моменту повернення всієї суми позики, наданої відповідачу відповідно до умов, сума неповерненого залишку підлягає обов`язковому поверненню відповідачем в день звільнення шляхом внесення коштів в касу позивача. 13.06.2018 року відповідача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін і разом з тим, сума неповернутого залишку склала 20500,00 грн. Згідно додаткової угоди №1 наступний платіж у розмірі не менше 2000,00 грн., повинен був бути здійснений відповідачем у строк до 15.07.2018 року. У зв`язку із пропуском чергових строків сплати позивач надіслав відповідачу вимогу від 19.09.2018 року про повернення всієї суми позики. Сума позики повернута не була. З урахуванням викладеного позивач просив стягнути заборгованість в сумі 20500,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1871,65 грн. та 3% річних в сумі 628,86 грн. Крім того, п. 5.4 договору безпроцентної позики №2 від 15.06.2015 року передбачено, що при простроченні повернення позики позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповернутої суми позики за кожен день прострочення повернення позики, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача штраф в сумі 70110,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 13.09.2019 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 15.06.2015 року між ТОВ «Авер-ТЕХ» та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики №2 відповідно до якого, позивач взяв на себе зобов`язання передати у власність відповідача грошові кошти на безпроцентній основі в розмірі, установленому договором, а відповідач зобов`язалась повернути позику у визначений договором строк. Відповідно до п. 2.1 договору безпроцентної позики №2 від 15.06.2015 року сума позики складає 53000,00 грн. На виконання договору позивач передав відповідачу вищезазначену суму. Відповідачем частково було повернуто суму позики, а саме в розмірі 32500,00 грн. 13.06.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1, згідно умов якої на день укладання угоди заборгованість відповідача становила 24000,00 грн. Після цього відповідачем було сплачено 3500,00 грн. Пунктом 4.3 договору безпроцентної позики №2 від 15.06.2015 року було передбачено, що у випадку припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем до моменту повернення всієї суми позики, наданої відповідачу відповідно до умов договору, сума неповерненого залишку підлягає обов`язковому поверненню відповідачем в день звільнення шляхом внесення коштів в касу позивача. 13.06.2018 року відповідача було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, і разом з тим, сума неповернутого залишку склала 20500,00 грн. Згідно додаткової угоди №1 від 13.06.2018 року наступний платіж у розмірі не менше 2000,00 грн. повинен був бути здійснений відповідачем у строк до 15.07.2018 року. У зв`язку з пропуском чергових строків оплати позивач надіслав відповідачу вимогу від 19.09.2018 року за вих. №219 в якій на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України вимагав повернення всієї суми позики. Відповідачем вказана вимога була залишена без уваги. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Встановлено, що відповідач зобов`язання щодо повернення позики не виконав, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка складається з суми позики 20500,00 грн., та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, п. 5.4 договору безпроцентної позики №2 визначено, що при прострочені повернення позики позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми позики за кожен день прострочення повернення позики. Згідно розрахунку наданого позивачем, штраф за період з 20.09.2018 року по 28.08.2019 року становить 70110,00 грн. Вказаний розрахунок є вірним, відповідачем його не спростовано, а тому може бути взятим судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. З урахуванням викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф в сумі 70110,00 грн. Позивач також просив стягнути інфляційні втрати у розмірі 1871,65 грн. та 3% річних в сумі 628,86 грн., на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку, наданого позивачем, інфляційні втрати складають 1871,65 грн. та 3% річних в сумі 628,86 грн. Вказаний розрахунок є вірним, сторонами у справі не оспорювався, а тому він може бути прийнятим судом до уваги. У зв`язку з тим, що відповідач не повернула у встановлені договором строки суму позики позивачу, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Авер-ТЕХ» інфляційні втрати в сумі 1871,65 грн. та 3% річних в сумі 628,86 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави суми сплаченого судового збору 1921,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved