Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» про захист прав споживача. Свої вимоги обґрунтовує наступним, а саме 07 травня 2008 року між ПАТ «КБ Надра» з одного боку та нею з іншого боку укладено договір «Автопакет» № 199/П/74/2008- 840. Відповідно до пункту 1.1. договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 28166,83 доларів. Ціль Кредиту - придбання автотранспортного засобу, а також витрати, пов'язані з державною реєстрацією автотранспортного засобу. Пунктом 1.1.3.1. договору встановлену відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 15,25% відсотків річних. 24 січня 2013 року між відповідачем та позичальником було укладено додатковий договір № 2 до договору. Окрім того з метою забезпечення виконання зобов'язань по договору було укладено договір застави № б/н від 24.01.2013 року та договір поруки № 1 від 24.01.2013 року. Забезпеченням, згідно Договору застави виступає автомобіль марки SKODA, який належить їй. Відповідно до Договору поруки поручителем виступає [PERSON] При підписанні договору та похідних від нього договору застави та договору поруки відповідачем було порушено її законні права. Пунктом 1.1.3.1. Договору та п. 1.1. додаткової угоди № 1 до договору встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 15,25% відсотків річних. В пункті 1.1.3.1. додаткового договору №2 до договору значено, що відсоткова ставка за користування кредитом є фіксованою процентною ставкою. Проте у пункті 2.9. додаткової угоди № 1 до договору зазначено, що незважаючи на інші умови договору, у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, банк має право ініціювати зміну процентної ставки за надання кредиту, повідомивши позичальника не менше ніж за 10 календарних днів до дати початку зведення. Додатковим договором № 2 до договору вже встановлено плаваючу процентну ставку у розмірі 15,25% відсотків, з можливістю її підвищення на 4% відсотки річних (п. 2.1.8.). Зазначені вище пункти договору та додаткових угод до нього приведені поверхово та незрозуміло, що суперечить положенням ч. 2 cm. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.п. 2.1., 3.2., 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Всупереч ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банком не було повідомлено позивача ні у письмовій, ні в усній формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, чим було порушене право споживача на свободу вибору продукції. Правовий аналіз договору свідчить про порушення принципу рівності сторін договору на шкоду споживачу. Банком обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, так як ним не повідомлено про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Продукція надана банком (валютний кредит) є небезпечною для її майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для її майна. Вартість кредиту визначено в супереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007. Відповідач не попередив, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть її інтереси і вимоги, також банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору. Їй з боку банку не надано жодної інформацію про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання нею продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ч. 6 cm. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто виходячи з вищевикладеного це є достатньою підставою для визнання договору недійсним. Так як, ані Розділ 4 договору, ані договір взагалі, не містять порядку зміни договору який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами, то договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку ані за невиконання, ані за неналежне виконання банком умов договору, що є суттєвою умовою, через що ооговір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 cm. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Разом з тим, при визнанні недійсним договору споживчого кредиту в іноземній валюті втрачають своє правове значення й інші правочини, укладені на виконання недійсного договору. Просить суд на підставі ст. 41, 99 Конституції України, ст. 3, ч. 3 ст. 13, ст.ст. 192, 203, 215, 216, 217, 227, 229, 230, 321, ч. З ст. 533, ч. 1 ст. 524, ч. 2 ст. 524, ст.ст. 628, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 11, 15, 16, 18, ч. б ст. 19, ч. 3 ст. 22, ст. 24 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 49 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 49 «Про банки та банківську діяльність», глави 2 Постанови правління НБУ № 119 від 26.03.1998, пп. 6.1, 6.2, 6.3 глави 6 Постанови правління НБУ № 200 від 30.05.2007 визнати недійсним договір «Автопакет» №199/П/74/2008-840 від 07.05.08 з моменту його укладення та визнати недійсним договір застави від 24.01.13 з моменту його укладення. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. 07.05.08 між сторонами укладено договір «Автопакет» №199/П/74/2008-840 (далі - договір), відповідно до якого відповідачем надано позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 28116,83 доларів США на придбання автотранспортного засобу та витрати пов'язані з державною реєстрацією автотранспортного засобу. Відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,25% відсотків річних. Термін погашення кредиту до 06.05.15. В якості забезпечення виконання зобов'язань щодо погашення кредиту позивач передав в заставу відповідачу автотранспортний засіб. 26.11.10 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору, за яким були внесені зміни в існуючі кредитні зобов'язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Як вбачається з анкети-заяви позивача від 01.04.08 з умовами кредитування за програмою «Автопакет» вона ознайомлена, а тому посилання на порушення відповідачем ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими. Положення ст. 10 Закону України «Про захист споживачів» не розповсюджуються на відносини між сторонами, оскільки встановлюють права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг). Відсутні підстави вважати укладений між сторонами договір таким, що здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності ( ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»), внаслідок не попередження позивача, що його послуги явно не задовольнятимуть інтереси та вимоги позивача, а також те, що вартість кредиту може істотно зрости ніж це очікувалось під час укладення договору, внаслідок збільшення курсу гривні до долара США, оскільки відповідач такого зобов'язання за чинним законодавством не має. Крім того, позивач зазначає про порушення свої прав як споживача, що передбачено ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме порушено право на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, обмежено її право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, реалізовано продукцію, яка є небезпечною, та неналежним чином визначено ціну продукції. Так само позивач вважає, що договір не містить порядку зміни договору, який би враховував його інтереси, та умови і правила, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або за неналежне виконання умов договору. У той же час, суд виходить з положень статей 6, 627 ЦК України, що встановлюють свободу договору, а саме сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Посилання позивача є надуманими, необґрунтованими та не підтвердженими жодними доказами, оскільки вони ґрунтується лише на аналізі умов укладеного між сторонами договору, які жодним чином не порушують положення актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені зокрема частиною першою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Таким чином, зміст кредитного договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має. За ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Так як, відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то і в частині визнання недійсним договору застави необхідно також відмовити у задоволенні позову. З викладеного,

Outcome: dismissed