Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Любарської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю мотивуючи свої вимоги тим, що з 2009 року по даний час він відкрито володіє та користується будівлями ремонтної майстерні та зерноскладу колишнього СВК «Глезненський», тобто добросовісно та відкрито володіє, цим майном більше десяти років. Постійно сплачує комунальні послуги за цією адресою та несе витрати на утримання вказаного нерухомого майна. 27 листопада 2006 року внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи СВК «Глезненський». Вказані будівлі знаходяться на земельній ділянці за кадастровим номером 1823183200:12:003:1006 комунальної власності (Територіальна громада, Любарська селищна рада), яка з 14.07.2020 року перебуває в його користуванні. Він вважає, що оскільки безперервно користується спірним майном більше 10 років, а тому є підстави для набуття такого права, у зв`язку з чим просить суд визнати за ним, право власності за набувальною давністю на будівлі ремонтної майстерні буд.2 колишнього СВК «Глезненський» та зерноскладу буд.1 колишнього СВК «Глезненський» за адресою: Глезненський старостинський округ, Любарського району Житомирської області. Позивач та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у нього не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання до суду (станом на 05.10.2020 року о 15-00год.) не подавали. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, по невідомим суду причинам, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав до суду відзив, в якому не заперечував щодо задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Таким чином, оскільки на момент розгляду даної справи, а саме 05.10.2020 року о 15-00год. від позивача чи його представника до суду не надходило будь-яких заяв чи клопотань, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача, його представника та представника відповідача у відповідності до ст.223 ЦПК України. Заява представника позивача [PERSON] про перенесення розгляду справи на інший день судом до уваги не приймається, оскільки вона надійшла до суду 05.10.2020 року о 15 годині 25 хвилин та була передана головуючому судді 05.10.2020 року о 15 годині 45 хвилин - після розгляду даної справи та оголошення вступної і резолютивної частини рішення суду про що поставлені відповідні відмітки на вказаній заяві. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Даний спір виник у сфері цивільних відносин, позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності до положення частини 2 статті 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Однак набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291цс18). Пунктом 47 Постанови ВП ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 чітко визначено, що підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (пункт 67 Постанови ВП ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17). Такого ж висновку дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №286/1652/18\~ від 01.10.2020 року. Крім цього, суд зазначає, що частиною 3 ст.344 ЦК України встановлено, що якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач володіє вказаним майном на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2015 року, що зазначено у рішенні виконавчого комітету Любарської селищної ради №39 від 01.03.2018 року «Про присвоєння номеру об`єкту нерухомого майна нежитловій будівлі» (а.с.6). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №157123067 від 21.02.2019 року, земельна ділянка з кадастровим номером 1823183200:12:003:1006, на якій як зазначає позивач, розміщені будівлі ремонтної майстерні буд.2 колишнього СВК «Глезненський» та зерноскладу буд.1 колишнього СВК «Глезненський», перебуває у комунальній власності Територіальної громади Любарської селищної ради Любарського району Житомирської області. Будь-які інші відомості про зареєстроване право на вказану земельну ділянку, у вказаній інформації відсутні (а.с.7-8). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним. Сукупний період такого користування перевищує 10 років. Відповідач не заперечує проти визнання за позивачем такого права. Однак судом не береться до уваги факт визнання позову відповідачем, оскільки законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. Відтак, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає. Питання про розподіл судових витрат позивачем не ставилося.

Outcome: dismissed