Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу недійсним, згідно з яким просить визнати недійсним догові фінансового лізингу від 04 серпня 2016 оку №005119, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача 115000 грн. сплачених позивачем на виконання договору. Сторони, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявились. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач причини неявки не повідомив, заяв від нього не надійшло. Враховуючи вищезазначене, а також відсутність заперечення з боку позивача, суд, відповідно до ч.4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, на початку серпня 2016 року позивач в мережі Інтернет, на сайті «Авто ріо» побачив оголошення про продаж трактору МТЗ-892, що був у використанні за ціною 120000 грн. Зателефонувавши дізнався, що продавцем є ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», трактор знаходиться в м. Кременчуг і можливо його оглянути та перевірити. Позивач наступного дня приїхав у м. Кременчуг на торгівельний майданчик відповідача для придбання трактору. Прибувши на місце позивач зустрівся з менеджером, яка повідомила що в офісі та взагалі на фірмі зараз нікого не має, що це залишки техніки з 2012 року, залишилось декілька одиниць і зараз таку техніку можливо оглянути в іншому місці Переяслав-Хмельницькому Київської області. Запропонувала укласти договір, а через три дні позивач отримає трактор, запевнила, що вартість доставки трактора включена до його ціни. Повідомила, що для того щоб підписати договір треба сплатити гроші за трактор, а вона поки позивач сплачуватиме кошти підготує договір та дала два рахунки. Сказала, що треба зробити два окремих платежі на суму 50500 грн. та 64500 грн. загалом 115000 грн. такі вимоги фірми. Коли позивач приніс квитанції, договір вже був роздрукований на дванадцяти аркушах, дуже дрібного шрифту, які позивачу було важко прочитати. Менеджер запевнила, що не треба хвилюватися, вони працюють по свій Україні і все буде добре, через три дні позивач отримає трактор. Потім позивачу зателефонував інший менеджер і підтвердив, що його замовлення виконується, а згодом повідомив, що трактор забрали інші покупці, і що він отримає інший, але треба зачекати. Час йшов, а трактор так і не прибував. Зателефонувавши до фірми менеджер повідомила, що для отримання трактора треба сплатити 50% його вартості, а коштує він не 120000 грн., а 20200 доларів США. Позивач повідомив, що такий дорогий трактор йому не потрібен. Менеджер відповіла, що тоді треба писати відмову і вам повернуть гроші. На свою заяву від 16 серпня 2016 року про відмову від договору позивач отримав лист №23 від 31 серпня 2016 року де відповідач повідомив, що повернуті будуть лише 38700 грн., такі умови договору. Позивач вважає, що деякі пункти договору, а саме п.3.2.1, п.3.2.3, п.3.2.6, п.3.4.3, п.8.1, п.8.3, п.9.4, п.10.5, п.10.15, п.11.4, п.11.5, п.12.1, п.12.2, п.12.14 та загалом ст.12 договору є несправедливими, а діяльність відповідача має ознаки нечесної підприємницької діяльності, а тому просить визнати його недійсним. В судовому засіданні досліджені: копія договору №005119 фінансового лізингу від 04 серпня 2016 року та додатки до нього (а.с.6-21,22,23); копії квитанцій про сплату [PERSON] 64500 грн. та 50500 грн. (а.с.24); копія заяви [PERSON] про розірвання договору (а.с.25); копія відповіді на заяву про розірвання договору лізингу (а.с.26); копія паспорта [PERSON] (а.с.27-28). Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Згідно з ч.2 ст.18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Такими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.п.2,3,4,6,11,13 ч.3 ст.18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Згідно зі ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ст.807 ЦК передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20.10.2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач у справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобовязаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, що буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Стаття 11 Закону надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню або умовам договору чи специфікації; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих не виконанням або не належним виконанням умов договору лізингу. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживача, а саме: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно з п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Судом встановлено, що у даному випадку аналіз змісту оспореного договору фінансового лізингу дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засбу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України догові найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оспорюваний договір нотаріально посвідчено не було. Дана обставина, з урахування наявності спору щодо недійсності правочину також є підставою задоволення позовних вимог. Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 115000 грн., суд вважає, що вона також підлягає задоволенню і при цьому виходить з наступного: Згідно з ст.216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з цього, обовязок повернення відповідачем отриманих ним від позивача коштів є наслідком недійсності оспореного договору. Підстав для допущення негайного виконання цього рішення суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: approved