Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, де просить: - зобов'язати усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS], шляхом знесення самочинного збудованого гаража та огорожі; - зобов'язати відповідача встановити огорожу ту, яка була самовільно знесена відповідачем. Позов мотивує тим, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач являється її сусідкою, яка є власником будинку за адресою: [ADDRESS]. У 2013 році відповідач самовільно побудувала без відома позивача, відповідних дозволів та погоджень із державними органами - гараж та встановила металеву огорожу, зайнявши територію земельної ділянки позивачки та порушивши межу садиби по [ADDRESS]. Крім цього, відповідач самовільно знесла та зруйнувала частину огорожі позивачки та частину відмостки біля житлового будинку. Внаслідок таких дій відповідачки, при випаданні опадів збирається вода під огорожею, яка підтоплює гараж та фундамент будинку позивачки. На зауваження та намагання вирішити проблему мирним шляхом відповідачка не реагує. За результатами розгляду письмової заяви позивачки з даного приводу погоджувальною комісією Олександрійської міської ради по розгляду спорів з приводу суміжного землекористування було встановлено, що дійсно власник садиби по [ADDRESS] самостійно, з власної ініціативи, без дозвільних документів збудувала гараж, порушивши межу садиби по [ADDRESS]. Згідно з висновком інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Кіровоградській області від 27.12.2013 року за адресою: по [ADDRESS] виявлено факт будівництва гаража, прибудови до житлового будинку без повідомлення про початок будівельних робіт, що є порушенням вимог п.1 ч.1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім цього, гараж та огорожа відповідача знаходиться зовсім поряд будинку позивача, тобто менше одного метра, що унеможливлює встановлення позивачем огорожі для будинку та є порушенням п. 3.17 Б.2.4.-1-94 «Планування та забудова міських та сільських поселень». Також відповідачем не забезпечено влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Право позивача на володіння та користування земельною ділянкою та садибою порушено відповідачем, а згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов'язанні з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Посилаючись на ст.376 ЦК України, ст., ст. 91, 103, 104, 106, 107, 152, 158, 211 ЗК України просить її вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в позові, при цьому [PERSON] зазначає, що вона доглядала за жінкою, яка подарувала їй пів будинку по [ADDRESS], а інші півбудинку - племіннику [PERSON], у якого вона його викупила. Приблизно рік тому, виник спір з сусідкою [PERSON] у зв'язку з тим, що вона побудувала гараж. Суть спору в тому, що гараж [PERSON] побудований біля гаражу позивачки за межею та на землі останньої. Зазначає, що гараж та огорожа мають фундамент близько 60 см і при випаданні опадів вся вода йде під її хату. Земля біля її будинку не приватизована, кадастровий номер на земельну ділянку вона не отримувала. Відомості щодо перевірок комісіями факту самовільної забудови позивачка надати не може, оскільки цим питанням займався її чоловік. Представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі, посилаючись на обставини та доводи викладені в позові. Крім цього він пояснив, що за рішенням суду розмір земельної ділянки становить 944 кв.м.. Відповідач зняв десь 20 метрів дерев'яного забору та зруйнувавши відмостку будинку та побудував свій забор. Була викликана комісія, яка встановила, що відповідачкою гараж побудовано з порушенням межі садиби позивача, проте письмового висновку про це не має. Гараж відповідачка збудувала на самій межі, а забор поставив вже поза межею своєї садиби. Домовленостей щодо будівництва гаража та встановлення огорожі між ними не було. Ці побудови не відповідають ЗУ «Про містобудування», оскільки зроблено затінення земельної ділянки, вважає, що будуть в подальшому мокріти стіни будинку, з'явиться цвіль, а також в будинку немає достатнього світла. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що з 03.04.2012 року є власником будинку по [ADDRESS], який придбали її батьки - [PERSON]. При купівлі їм сказали, що забор належить їм, а стовпчики - сусідам. За забором доглядав її батько. У 2012 році її чоловік зробив фундамент, а в 2013 році поставили забор. Фундамент зробили тому, що хата сусідів стоїть вище. У 2010 році в присутності її сина і чоловіка, [PERSON] погодився, щоб вони зробили стінку гаража по межі та після цього вони залили фундамент, у 2012 році будували стіни, а в 2013 році закінчили будівництво. Дозвіл на будівництво гаража не брали, приватизацію землі не зробила. По плану земельної ділянки межа у вигляді прямої лінії, а фактично межа проходить хвилястою лінією, забор поставили по старому забору. В той час як був старий забор, у її батьків там, де зараз гараж, був дровник і вугільник. Заперечує проти того, що будинок позивача руйнується та зазначає, що як ставили забор, то цегла позивачки по відомості залишилась. Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено. 17 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар 9/20 частини будинку з належною частиною надвірних будівель, що знаходяться в м. Олександрія по [ADDRESS] (а.с.13). [PERSON] належала 11/20 часток вищевказаного будинку на підставі договору дарування від 01.07.1996 року по реєстру № 5387, зареєстрованого Олександрійським МБТІ 05.12.1997 року (а.с.14). Згідно ст. 22 ЗК УРСР, який діяв на той час, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. За правилами ст. 30 ЗК при переході права власності на будівлю чи споруду разом із цими об'єктами переходить право користування земельною ділянкою, посвідчене державним актом, який видається та реєструється відповідною радою. При переході права власності на жилий будинок і господарчі будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Позивач не надала до суду доказів того, що їй в 1997 році були видані правовстановлюючі документи з визначенням меж земельної ділянки, тобто докази того, що їй надавалась у встановленому порядку частина земельної ділянки, в якому розмірі та чи відводилась вона в натурі; чи доказів того що [PERSON] були видані такі правовстановлюючі документи. Також не надано відповідних правовстановлюючих документів, що земельна ділянка залишилась в спільному користуванні власників цього будинку. 13 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу - 11/20 часток житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Згідно п. 1 цього договору житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка підлягає оформленню покупцями у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1, 2 ст.120 ЗК України (в редакції, яка діяла на той час) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки на якій вони розміщенні та частиною земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Крім того, відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції, яка діяла на той час) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно з правилами ч., ч. 1, 3 ст. 125 ЗК України право власності та постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2012 року [PERSON] належить 1/2 частина житлового будинку з прилеглими надвірними будівлями під [ADDRESS], зареєстровано в реєстрі за № 2-228, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі та про державну реєстрацію прав. Із пояснень сторін вбачається, що між попередніми власниками спору про суміжне землекористування не було, межа між їхніми присадибними ділянками була визначена і не оспорювалась, по ній була дерев'яна огорожа. Сторонами до суду не надано документу, що посвідчує їх право постійного користування земельними ділянками чи акту про встановлення межі присадибних земельних ділянок, а тому суд не має можливості встановити чи було відповідачкою порушено межу при встановлені нової огорожі між земельними ділянками. Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог щодо зобов'язання знести огорожу, яка була встановлена з порушенням меж, суд виходить з того, що згідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, районів та областей. А за ч.3 ст.158 ЗК України, саме органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. А тому, суд прийшов до висновку, що питання щодо порушення та встановлення меж сусідніх земельних ділянок, відноситься до повноважень землевпорядної організації. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 4.4. зазначеної інструкції передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Хоча згідно з ч., ч. 2, 3, 5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками громадян, але органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів із рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, за умови, якщо останні не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Суд вважає, що дії відповідача щодо побудови на межі з домоволодінням позивача огорожі висотою 1,6 м. не суперечать нормам будівельного законодавства. Згідно з п.2. БН 441-72 «Вказівки на проектування огорож, майданчиків та ділянок підприємств, будинків та споруд», затверджених Держбудом СРСР № 99 та введених в дію 01 жовтня 1972 року, висота огорож має бути не більше 2 м. Тобто огорожу побудовано в межах розміру, передбаченого п.2.21. ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України» та п.2. БН 441-72 «Вказівки на проектування огорож, майданчиків та ділянок підприємств, будинків та споруд». Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до Законів України «Про планування і забудову території», «Про основи містобудування», якими визначено основні правила і вимоги забудови території і використання земель, здійснення будівництва на земельних ділянках, не наданих відповідно до вимог закону, без отримання дозволів на будівництво та виконання будівельних робіт є самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством. Спірний гараж дійсно збудований відповідачкою на відведеній їй у користування присадибній земельній ділянці самочинно, тобто без належних дозволів відповідної ради та інспекції державного архітектурного-будівельного контролю. Позивач просила усунути їй перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком шляхом знесення гаражу, не тільки з підстав його самочинного будівництва як такого, а також з тих підстав, що він збудований на межі земельних ділянок без її згоди, та маючи десь 3 метри висоти, знаходячись на відстані 1,5 метра від її будинку, - затіняє його, внаслідок чого будинок буде страждати від вологості і, крім того, вода з даху будівлі стікає під поріг її будинку, було зруйновано відмостку будинку. З пояснень сторін по справі вбачається, що одна із сторін збудованої споруди побудована відповідачкою на межі їхніх з позивачкою земельних ділянок, без згоди останньої, що створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а саме було зруйновано відмостку, яка була під її будинком, що веде до руйнування фундаменту та інших негативних наслідків. Наслідки самочинного будівництва встановлені ст. 376 ЦК України. Відповідно до ч.2 цієї статті, у загальному випадку, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Покладання на особу, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, обов'язку провести відповідну перебудову або знести таку будівлю може, згідно із ч.7 ст.376 ЦК України, мати місце тільки за рішенням суду за рахунок особи, яка його здійснила. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідачки підлягають частковому стягненню сплачені позивачкою і документально підтвердженні судові витрати, що складаються з судового збору, а саме 114,71 грн..

Outcome: partial