Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди, посилаючись на наступне. [PERSON], (далі - Позивач) з 24.10.2005р. по 18.05.2013р. працював в ПрАТ «Авіакомпанія Аеросвіт» (далі - Відповідач) на посаді Інженера з технічного обслуговування ПС категорії «В». 18.05.2013 року Позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Трудові відносини постійного характеру, в період до 18.05.2013 року, підтверджується записом в трудовій книжці. З 18.05.2013 року Позивач вже не працював в ПрАТ «Авіакомпанія Аеросвіт», а тому розрахунок з ним повинен бути проведеним 19.05.2013 року, чого зроблено не було. При звільненні Позивачу не було виплачено заробітної плати, а також не проведено розрахунок при звільненні, чим відповідачем порушені вимоги ст. 47 Кодексу законів про працю України. Відповідачем була надана довідка №469 від 24.06.2014 року, відповідно до якої Позивачу була нарахована сума 61,943.16 грн. коп., а саме: заробітна плата за фактично відпрацьований період з 1 грудня 2012 року по 18 травня 2013 року; компенсацію за невикористану відпустку у кількості 30 календарних днів за відпрацьований період;вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати. Враховуючи вищезазначене, Позивач був змушений звернутися до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у порядку наказного провадження. Відповідна заява зареєстрована Оболонським Районним Судом 18.04.2013 року. Станом на 30.10.2014 року Позивачу не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. На думку позивача, під час звільнення Позивача, всі належні суми повинні були виплачені йому в день звільнення. Оскільки Відповідач порушив цю норму, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України підлягає виплаті Позивачу середній заробіток за весь час затримки по день винесення судового рішення, а саме з 18.05.2013р. по 25.06,2013р. Заробіток позивача за 6 місяців роботи (грудень 2012 року по травень 2013 року), що передували дню звільнення, виходячи із «Довідки про доходи № 469 від 24.06.2014 року» складав 61,943.16 грн. коп. Кількість робочих днів у грудні місяці 2012 року по травень місяці 2013 року дорівнювало 124 днів (згідно листа Норми тривалості робочого часу на 2012 рік, додаток до листа Мінпраці від 23 серпня 2011 p. N 8515/о/14-11/13) та Листа Норми тривалості робочого часу на 2013 рік додаток до листа Мінсоцполітики від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13. Також відповідачем була надана довідка №471 від 24.06.2014 року, відповідно до якої: розмір середньоденної заробітної плати складає 479.42 грн. , розмір середньомісячної заробітної плати складає 10,067.82 грн. Спору щодо розміру сум, що мають бути при звільнені виплачені мені Відповідачем немає, оскільки з сумами зазначеними Відповідачем у Довідці про доходи №469 від 24.06.2014 року позивач згоден. Таким чином станом на день подачі позову до суду затримання виплати належних позивачу при звільнені сум складає 27 робочих днів (з 19 травня 2013 р. по 25 червня 2013 p.), а тому середній заробіток за весь час затримки по день подачі позову до суду становить 12,944.34 грн. коп. У судове засідання позивач не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в якій також зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. [PERSON], (далі - Позивач) з 24.10.2005р. по 18.05.2013р. працював в ПрАТ «Авіакомпанія Аеросвіт» (далі - Відповідач) на посаді Інженера з технічного обслуговування ПС категорії «В», що підтверджується копію трудової книжки, наявної в матеріалах справи (а.с.10-13). 18.05.2013 року Позивача було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за п.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), на підтвердження цього є копія наказу № 1553-ос від 17.05.2013 року (а.с.22). На думку суду між Позивачем та Відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст.ст. 47, 115, 117 Кодексу законів про працю України. Трудові відносини постійного характеру між сторонами по справі фактично були припинені 18.05.2013 року, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці (а.с.11). Як було зазначено у позовній заяві, з 18.05.2013 року Позивач вже не працював в ПрАТ «Авіакомпанія Аеросвіт», а тому, на думку суду, розрахунок з ним повинен бути проведеним 19.05.2013 року. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Станом на 30.10.2014 року Позивачу не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога, хоча витягом з наказу №1553-ос від 17.05.2013 такі виплати були затверджені (а.с.22). У зв'язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати Позивач має право на отримання компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Втрата частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їхньої виплати компенсується у разі затримання виплати доходів на один і більше календарних місяців відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (з урахуванням внесених змін за постановами Кабінету Міністрів України від 09 серпня 2001 року № 958 і від 31 березня 2003 року № 430). Відповідно до частини 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України. Під час звільнення Позивача, всі належні суми повинні були виплачені йому в день звільнення. Оскільки Відповідач порушив цю норму, то відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України підлягає виплаті Позивачу середній заробіток за весь час затримки по день винесення судового рішення, а саме з 18.05.2013р. по 25.06,2013р. Заробіток за 6 місяців роботи (грудень 2012 року по травень 2013 року), що передували дню звільнення, виходячи із «Довідки про доходи № 469 від 24.06.2014 року» складав 61,943.16 грн. коп. Кількість робочих днів у грудні місяці 2012 року по травень місяці 2013 року дорівнювало 124 днів (згідно листа Норми тривалості робочого часу на 2012 рік, додаток до листа Мінпраці від 23 серпня 2011 p. №8515/о/14-11/13) та Листа Норми тривалості робочого часу на 2013 рік додаток до листа Мінсоцполітики від 21.08.2012 р. №9050/0/14-12/13. Згідно довідки про доходи, №471 від 24.06.2014 року, наданою ПАТ «Авіакомпанія «Аеросвіт», тобто відповідачем, розмір середньоденної заробітної плати позивача складав 479.42 грн. , а розмір середньомісячної заробітної плати складав 10,067.82 грн.(а.с.20). Як зазначає позивач, спору щодо розміру сум, що мають бути при звільнені виплачені йому Відповідачем немає, оскільки з сумами зазначеними Відповідачем у Довідці про доходи №469 від він згоден. Таким чином станом на день подачи позову до суду затримання виплати належних мені при звільнені сум складає 27 робочих днів (з 19 травня 2013 р. по 25 червня 2013 p.), а тому середній заробіток за весь час затримки по день подачі позову до суду становить 12,944.34 грн, які і мають бути відшкодовані відповідачем. Судом було встановлено, що позов в частині стягнення з відповідача 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди задоволенню в повному обсязі не підлягає, виходячи з наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що Відповідач цинічно ігнорував його людську гідніст, не рахувався з тим, що позивач вимагав елементарної, правомірної виплати законно заробленої заробітної плати. Відповідач своїми незаконними діями, тривалою затримкою виплати заробітної плати, завдав психологічних страждань, . Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 5 зазначеної постанови роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 зазначеної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Ураховуючи те, що суду доказів, якими підтверджується факт заподіяння позивачам моральних страждань або значних втрат немайнового характеру не надано, а також не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який просять стягнути позивач (10000,00 грн), суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн грн. на відшкодування моральної шкоди на користь позивача. На думку суду моральна шкода яка заподіяна позивачу, внаслідок неправомірних дій відповідача, може бути оцінена в розмірі 5000,00 грн. Як передбачено ч. 3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі зазначеної норми з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі пропорційному, задоволеній частині вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню 243,60 грн. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial