Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування грошових коштів від 09.06.2000 року, що укладений між ним та відповідачем, переведення з відповідача на позивача права покупця за договором купівлі-продажу від 09.06.2000 р. квартири [ADDRESS] , визнання права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що вчервні 2000 року до нього звернувся відповідач [PERSON] з проханням надати йому грошові кошти в сумі 27219 гривень для придбання квартири за вищезазначеною адресою. При цьому, відповідач зробив пропозицію, що уразі надання грошових коштів безоплатно, він після придбання ще однієї квартири для проживання, зобов`язується передати йому спірну квартиру у власність. На цю пропозицію позивач погодився, в зв`язку з чим між сторонами укладено договір дарування грошових коштів від 09.06.2000 р. в сумі 27219 гривень. В грудні 2017 року він дізнався, що відповідач [PERSON] в 2010 році придбав у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , тобто настала подія, з якою сторони пов`язували момент передання позивачу у власність квартири за адресою [ADDRESS] . Позивач звернувся до відповідача з вимогою про передачу йому у власність спірної квартири. Останній не заперечував та надав відповідну розписку, згідно до якої зобов`язався передати у власність зазначену квартиру. Однак відповідач не виконав свого зобов`язання щодо передачі квартири. Позивач вважає, що договір дарування від 09.06.2000 р. не є договором дарування, тому що було встановлено обов`язок для обдарованого передати при настанні оговореної події майно у власність. При таких обставинах правочин є недійсним з підстав ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, а об`єкт нерухомого майна повинен бути переданий в його власність на підставі вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України. Ухвалою суду від 29.10.2020 р. провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. У відповідності до ст. 178 ЦПК України відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався. Від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Ухвалою суду від 03.12.2020 р. призначено провести заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлено, що 09.06.2000 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування грошових коштів, за умовами якого позивач, як дарувальник, безоплатно передає у власність відповідачу, обдарованому, грошові кошти у розмірі 27219 гривень. Згідно договору купівлі-продажу від 09.06.2000 р. продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 09.06.2020 р., зареєстровано в реєстрі № 3791. Як убачається з розписки від 05.01.2018 р. відповідач [PERSON] зобов`язується передати квартиру у власність у відповідності з наявними домовленостями до кінця травня 2018 р. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001). Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963 року, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. Згідно ст. 4 ЦК УРСР 1963 р. цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР 1963 р. договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст. 243 ЦК УРСР 1963 р. за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. За ст. 244 ЦК УРСР 1963 р. договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До валютних цінностей відносяться: валюта України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України; іноземна валюта; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; банківські метали (п. 1 ст. 1 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 за N 15-93 (чинного на момент виникнення спірних відносин). У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР 1963 р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Стаття48 ЦК УРСР 1963 р. передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Підстави недійсності правочинів зазначені у ст. ст. 48-58 ЦК УРСР 1963 р., але жодних підстав для визнання вказаного правочину недійсними судом не було встановлено. При зверненні до суду з дійсним позовом позивач належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, а також того, що іншою стороною правочину було навмисно введено його в оману щодо таких обставин, позивачем не надано і матеріали справи не містять. Посилання позивача на те, що відповідач отримав грошові кошти у дар за умовою, що останній в майбутньому зобов`язується передати йому спірну квартиру у власність, необґрунтовані, оскільки таких умов спірний договір не містить. Разом з тим, за своєю природою договір дарування передбачає передачу однією стороною другій стороні майна у власність безоплатно та вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Надана позивачем розписка відповідача [PERSON] від 05.01.2018 р. не містить істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Але у вищезазначеному договорі не зазначено ані предмет договору, ані його сторін. Суд звертає увагу, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою. Але квартира за адресою [ADDRESS] не була предметом договору дарування, укладеному між сторонами 09.06.2000 р. Крім того, будь-яких доказів, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору, матеріали справи не містять, не зазначено які саме права, свободи та інтереси позивача порушені такою бездіяльністю відповідача, та в зв`язку з чим інтереси позивача можуть бути поновлені понад 20 років після передачі (даруванні) коштів відповідачу. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed