Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди посилаючись на те, що наказом начальника Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» №4-к від 31.01.1996 року він був прийнятий на роботу на посаду завідуючим Старосинявським паливним складом. На підставі наказу начальника Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» №42-к від 26.11.2014 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки : на вказаному підприємстві він пропрацював більше 19 років та будь-яких дисциплінарних стягнень не мав; в період з 17.11.2014 року по 27.11.2014 року перебував на амбулаторному лікуванні, про що йому було видано відповідну довідку; питання про його звільнення не розглядалось на засіданні профспілкового органу; керівником підприємства не запропоновано позивачу іншої роботи на цьому ж підприємстві. Окрім того, відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та не перераховано за 2013-2014 роки до Пенсійного фонду страхові внески із заробітної плати позивача, в зв'язку із чим вказаний період роботи позивача не включено до страхового стажу. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили посилаючись на те, що відповідача було звільнено з посади відповідно до вимог КЗпП України, а саме [PERSON] відповідно до ст.492 КЗпП України був попереджений про скорочення не пізніше ніж за два місяці, питання про звільнення [PERSON] не розглядалось на засіданні профспілкового комітету на підставі ст.431 КЗпП України оскільки на позивач не є членом та підприємстві немає первинної профспілкової організації, позивачу не було запропоновано іншої роботи на підприємстві в зв'язку з відсутністю робочих місць. Також з позивачем був проведений повний розрахунок при звільненні. Суд, заслухавши пояснення сторін та перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач наказом начальника Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» №4-к від 31.01.1996 року був призначений на посаду завідуючого Старосинявським паливним складом, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.3). Наказом начальника Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» №42-к від 26.11.2014 року (а.с. 17) [PERSON] було звільнений із посади завідувача Старосинявським паливним складом в зв'язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, про яке був повідомлений листом від 25.09.2014 року №54/145 (а.с. 18). Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 43 Конституція України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до ч. 2 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. В судовому засіданні позивач послався на свій хворобливий стан, що унеможливлював виконання ним трудових обов'язків, зокрема, станом на 26.11.2015 р. При цьому позивач пояснив, що він є інвалідом ІІІ групи та у нього хворе серце. Уперіод 07.10.2014 року по 16.10.2014 року він перебував у зв'язку з передінфарктним станом на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Хмельницького обласного кардіологічного диспансеру, що стверджується випискою з історії хвороби (а.с. 62) та листком непрацездатності від 16.10.2015 р. № 482334 (а.с.177). Після стаціонарного лікування він був виписаний на амбулаторне лікування та продовжував хворіти. Відповідно до довідки Старосинявського центру первинної медико - санітарної допомоги від 01.11.2014 р. б/н (а.с. 139) позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 01.11.2014 р. по 10.11.2014 р. Відповідно до довідки Старосинявського центру первинної медико - санітарної допомоги від 27.11.2014 р. №113 (а.с. 138) позивач перебував на амбулаторному лікуванні з 17.11.2014 р. по 27.11.2014 р. з діагнозом: ішемічна хвороба серця, кардіосклероз, гіпертонія, стенокардія напруги. Таким чином, суд прийшов до висновку, що станом на 26.11.2014 р. [PERSON] був тимчасово непрацездатний, а тому відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не міг бути звільнений. До того ж, у відповідності до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Між Хмельницьким обласним підприємством по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» (адміністрація) та трудовим колективом було укладено Колективний договір на 2012-2015 роки (далі - Колективний договір), який було зареєстровано управлінням праці, соціального захисту населення і охорони здоров'я Хмельницької міської ради 14.02.2012 р. за №51/12 (а.с. 103-131). Згідно п.п.1.4 розділу 5 Колективного договору, адміністрація зобов'язується здійснювати звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст.40 КЗпП, лише у випадках, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, та за попередньою згодою трудового колективу, членом якого є працівник (крім випадку ліквідації підприємства). Таким чином, суд прийшов до висновку Колективним договором було передбачено додаткову порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії на працю, зокрема, недопустимість звільнення працівника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України без попередньої згодою трудового колективу, членом якого є працівник. Відповідно до п.п. 2.2 та 2.3 Колективного договору трудовий колективу зобов'язується: не надавати згоди на вивільнення працівників у разі порушення власником вимог законодавства про працю та зайнятість; проводити спільно з власником консультації з питань вивільнення працівників та здійснення заходів щодо недопущення, зменшення обсягів або пом'якшення наслідків вивільнень. Вносити пропозиції про перенесення строків або тимчасове припинення чи відмову заходів, пов'язаних з вивільненням працівників. Відповідно до п.п.2.2 та 2.3 розділу 5 Колективного договору, трудовий колектив зобов'язується розглядати обґрунтоване письмове подання адміністрації про розірвання трудового договору з працівником, який є членом трудового колективу, що діє в організації, у випадках, передбачених законодавством. Повідомляти адміністрацію про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. При цьому суд встановив, а представники відповідача в судовому засіданні підтвердили, що звільнення позивача відбулось без отримання попередньої згоди на це трудового колективу. Крім того, судом встановлено, що додатком № 3 до Колективного договору є штатний розпис працівників підприємства, який також затверджений головою Хмельницької обласної ради. Представниками відповідача суду було надано штатний розпис на 2014 рік працівників Хмельницьким обласним підприємством по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо», який було затверджено 01.04.2014 р. головою Хмельницької Обласної ради (а.с. 42). Також суду було надано копію наказу директора Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» від 25.12.1992 року №44 (а.с. 132) про утворення у складі підприємства без права юридичної особи паливних складів, зокрема, Старосинявського паливного складу. У судовому засіданні представники відповідача підтвердили ту обставину, що вказаний штатний розпис на момент розгляду справи є діючим, посада позивача у ньому не скорочена, зміни у нього у зв'язку із наступним вивільненням позивача не вносились. Також представники відповідача в судовому засіданні підтвердили, що зміни у вказаний наказ від 25.12.1992 року №44, в частині ліквідації структурного підрозділу - Старосинявського паливного складу, не вносились, а структурний підрозділ не ліквідований. Таким чином суд прийшов до висновку, що чисельність штату працівників відповідача не змінювалась, а також відсутні зміни в організації виробництва і праці підприємства. А тому суд критично оцінює наказ Хмельницького обласного підприємства по заготівлях і постачанню палива населенню, комунально-побутовим підприємствам і установам «Облпаливо» від 24.09.2014 року №36 (а.с. 26) про скорочення посади завідувача Старосинявського паливного складу та вважає його прийнятим без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно п.п.1.7 розділу З Колективного договору, адміністрація зобов'язується не розривати трудового договору з ініціативи власника з працівниками, перед якими не погашена заборгованість із заробітної плати та інших виплат. При цьому у судовому засіданні представники відповідача визнали ту обставину, що позивачу не було нараховано індексацію заробітної плати за жовтень та листопад 2014 року та не було виплачено її в день звільнення. Відповідно до ч. 1, ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи викладені вище обставини, суд прийшов до висновку, що позивач був звільнений без законної підстави та має бути поновлений на роботі. Відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. А тому, позивачу має бути виплачений середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 26.11.2014 року. При розрахунку цього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Відповідно до абзаців 1 і 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до абз. 6 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до ч. 2 п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. А тому при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, що передували звільненню, не враховуються час тимчасової непрацездатності позивача з 07.10.2014 р. по 16.10.2014 р. та сума допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю за вказаний період. Протягом вересня-жовтня 2014 р. - останніх двох місяців, які передували звільненню позивача з роботи (відповідно до довідок від 09.02.2015 р. № 54/20 (а.с. 58), від 10.03.2015 р. № 54/38 (а.с.176), [PERSON] відпрацював 37 днів (22+15). За ці місяці його заробіток склав 2281,17 грн., зокрема, у вересні 847,83 грн. - оклад та 133,34 грн. - індексація, у жовтні - 1300,00 грн. Середньоденний заробіток - 61, 65 грн. Вимушений прогул позивачки тривав 72 робочих дня: листопад 2014 року - 3 дні, грудень 2014 року - 23 дні, січень 2015 року - 20 днів, лютий 2015 року - 20 днів, березень 2015 року - 6 днів. Тому середній заробіток позивача за цей період становить 4438,8 грн. Відповідно до абз 1 п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. А тому із середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 4438,8 грн. слід вирахувати вихідну допомогу у розмірі 1300,00 грн. (довідка від 10.03.2015 р. №54/37, а.с. 175) та допомогу по безробіттю в сумі 948,24 грн. (довідка від 27.02.2015 р. № 2215150033, а.с. 174). Таким чином сума середнього заробітку за час вимушеного заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 2190, 56 грн. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. На думку суду, незаконним звільненням від роботи позивачу завдана моральна шкода. Врахувавши характер і тривалість порушення законних прав [PERSON], глибину його фізичних та душевних страждань, вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди становить 900,00 грн. Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України слід допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі та присудження заробітної плати за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача судовий збір.

Outcome: partial