Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу по договору позики, який підтверджується розпискою в сумі 5000 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що між сторонами було укладено договір позики за яким було надано 5000 доларів США в борг на підтвердження чого було надано розписку від 06.12.11 року, яку особисто написано відповідачем з зазначенням , що зобов`язується повернути борг до 01.09.2013 року. Оскільки борг не погашено, тому просить задовольнити позов повністю. В судове засідання позивачем подано заяву про зменшення позовних вимог та у зв`язку з частковим погашенням визначено остаточну заборгованість в розмірі 1500доларів США. Адвокатом позивача позов підтримано. До судового засідання відповідач надав відзив на позовну заяву з посиланням, що фактично позивач звернувся з позовною заявою про стягнення з мене коштів в сумі 5000,00 доларів США, які були ним отримані згідно договору позики 03.08.2012 року. Розписка містить дану дату , але вказана як дата народження. Дата розписки 06.12.11 року помилкова. В пункті 2.3 договору позики визначена дата повернення 01.09.13 року. Позивач зі своєю вимогою звернувся до суду більше ніж через 5 років з того моменту, як його інтереси були або могли бути порушені. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності . Судом встановлено наступні факти. Сторони перебували у договірних правовідносинах, що підтверджується копією договору позики ( а.с. 16-17) та розпискою (а. с. 26- оригінал). Згідно заяви про зменшення позовних вимог станом на день розгляду справи відповідач має заборгованість в сумі 1500,00 доларів США. Останній категорично даного факту не спростовує , але не визнає. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; при цьому одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо наявності між сторонами договірних зобов`язань, але згідно договору позики від 03.08.12 року ( а.с. 16), а не відповідно до розписки від 06.12.11 року, яка містить інформацію про дату договору позики як дату народження , що є нелогічним та дає можливість стверджувати про визнання розписки як неналежного доказу у справі. При цьому , суд прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності повязується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). При цьому, суд враховує також той факт, що фактично сам позивач не знає моменту укладення договору позики та лише в процесі розгляду справи виявив , що борг частково погашений. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові. Відповідно до висновку Верховного Суду України викладеного в постанові від 24 червня 2015 року виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і на спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власної ініціативи не має права застосовувати позовну давність. За вказаних встановлених судом обставин , суд відмовляє в позові з підстав пропуску строку позовної давності. Згідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ст. ст.134,142 ЦПК України судові витрати залишити по фактичному їх понесенні сторонами.. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed