Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , та зняття її з реєстрації. Крім того, просить зобов`язати Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради зняти Серебрякову Н.В. з реєстрації за адресою [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 4 вересня 2018 року. Продавець квартири [PERSON] зобов`язувався до 4 вересня 2019 року зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у квартирі осіб, однак відповідач і надалі зареєстрована в даній квартирі, проте там не проживає та в неї відсутні будь-які права на користування квартирою. Як на підставу позову посилається на положення ст. 328, 346, 379, 383 ЦК України, ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в ньому, просив позов задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 4 січня 2019 року, відносно позовної вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] не заперечила. Відносно задоволення позовної вимоги про зобов`язання Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради вчиняти дії по зняттю з реєстрації відповідача за вказаною вище адресою заперечила та пояснила, що відсутні правові підстави для зобов`язання третьої особи вчиняти будь-які дії. Відповідач в судові засідання 20 листопада 2019 року та 16 грудня 2019 року не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомила, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подала. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відповідача у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого позивач та представник третьої особи не заперечили. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 4 вересня 2018 року та витягом № 136495099 від 4 вересня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано про реєстрацію права власності. Згідно з п. 8 вказаного вище договору купівлі-продажу продавець зобов`язався, в тому числі, зняти з реєстраційного обліку всіх осіб, що зареєстровані за адресою квартири до 4 вересня 2019 року. З довідки ЛКП «Дім» від 19 вересня 2019 року № 355 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована відповідач. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, відповідач зареєстрована за даною адресою. Врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї та особами, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, а тому суд приходить до висновку, що відповідача слід визнати такою, що втратила право на користування спірною квартирою. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вона не є, доказів протилежного судом не здобуто, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Частини 1, 7 ст. 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд не може збирати докази, що стосується предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим кодексом. Враховуючи наведене та беручи до уваги, що позивач не представив доказів звернення до третьої особи щодо зняття з реєстрації відповідача у справі, йому відмовлено в цьому не було, а тому відсутні підстави вважати, що порушено його право вказаною третьою особою. Крім того, судом роз`яснювалось позивачу, що суд не може зобов`язати третю особи вчинити дії за рішенням суду та право подати заяву про залучення третьої особи в якості відповідача, однак позивачем цього зроблено не було, що є самостійною підставою для відмови в даній частині позовних вимог, крім підстав зазначених вище. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 768,4 гривень судового збору.

Outcome: partial