Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, що заподіяно дорожньо-транспортною пригодою. В заяві зазначив, що о 13 годині 30 хвилин 12 березня 2017 року біля будинку № 171 по вулиці Культурній в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю транспортних засобів «Мазда» моделі 323, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] і «ВАЗ 111830», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої належний позивачеві автомобіль «Мазда» моделі 323 зазнав технічних ушкоджень. Винним у вчиненні порушень правил безпеки руху, що призвели до настання вказаних наслідків, на підставі постанови суду від 26.04.2017 року, яка набрала законної сили, визнаний відповідач, що допустив порушення вимог п. п. 13.3, 10.1 «Правил дорожнього руху України». Спричинена транспортному засобу позивача шкода відповідно до висновку авто товарознавчого дослідження обчислюється сумою в 39117 грн. 34 коп., вартість проведення вказаного дослідження становить 750 грн. Вказані суми, як і витрати зі сплати судового збору, що обчислюються сумою в 2466 грн., позивач просить присудити йому з відповідача. Внаслідок ушкодження належного позивачеві майна йому спричинено і моральну шкоду, яка полягає у переживаннях з цього приводу, а також через змушену зміну звичного ритму життя, коли у відсутність засобу для пересування він змушений пересуватися транспортом загального користування, витрачаючи на це тривалий час. Відсутність коштів на відновлення транспортного засобу, а також ухилення відповідача від вирішення питання відшкодування шкоди у позасудовому порядку поглиблює ці страждання. Моральну шкоду, що спричинена позивачеві внаслідок описаних подій, він оцінює у 20000 грн. Звернення з позовом до позивача як власника джерела підвищеної небезпеки обґрунтовує тим, що приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Іллічівське», яке застрахувало цивільно-правову відповідальність відповідача, позбавлено права укладати договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та його членство в Моторно-транспортному страховому бюро України припинено. Крім вказаних міркувань, вибір володільця джерела підвищеної небезпеки як відповідача в справі продиктований тим, що вказаний страховик не виконав своїх зобов`язань перед власником транспортного засобу, який вчасно звернувся до страхової компанії з заявою про страховий випадок, проте до часу подання цього позову не отримав не лише страхового відшкодування, а навіть будь-якої відповіді на своє звернення. Так як деліктні зобов`язання, що виникають у зв`язку із спричиненням шкоди, та договірні, що існують між страховиком і потерпілим внаслідок дій застрахованої особи, не виключають одне одного, позивач через викладені обставини бажає скористатися правом вибору відповідача, спрямовуючи свої вимоги в русло зобов`язань, що виникають з спричинення шкоди. У зв`язку з викладеним позивач просить стягнути з відповідача на його користь вказані грошові суми. Ухвалою судді від 16.02.2018 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Ухвалою суду від 03.10.2018 року до участі в справі в якості третьої особи залучено приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське». В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, просить про його задоволення. Позивач просить про ухвалення рішення на його користь. Представник відповідача просить про залишення позову без задоволення з урахуванням таких вимог закону. Виходячи з аналізу змісту ст. 1194 ЦК України, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише тоді, коли відповідно до вказаного договору або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, коли обсяг відповідальності страхувальника обмежується різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення ж обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові внески, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Означена правова позиція, застосування якої судами при розв`язанні аналогічних правовідносин є обов`язковим в силу цивільного правового законодавства, висловлена в постанові Верховного Суду 4 липня 2018 року, зазначає представник відповідача. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, між тим позивач не надав суду доказів того, що страховик йому відмовив у виплаті страхового відшкодування, або того, що сплаченої суми не вистачає для покриття реальної шкоди, просить про відмову у задоволення позову. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового розгляду, до суду не з`явився. Заяву про проведення судового розгляду без його участі суду не надав. За вказаних обставин у відповідності до ст. 223 ЦПК України суд вирішує спір у відсутність представника страхової компанії. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що о 13 годині 30 хвилин 12 березня 2017 року біля будинку № 171 по вулиці Культурній в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю транспортних засобів «Мазда» моделі 323, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] і «ВАЗ 111830», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої належний позивачеві автомобіль «Мазда» моделі 323 зазнав технічних ушкоджень. Винним у вчиненні порушень правил безпеки руху, що призвели до настання вказаних наслідків, визнаний відповідач, який допустив порушення вимог п. п. 13.3, 10.1 «Правил дорожнього руху України», на підставі постанови судді Шевченківського суду районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016 року, яка набрала законної сили (а. с. 11). Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як випливає із змісту ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З наведеного положення цивільного законодавства випливає, що обов`язок особи, винної у вчиненні порушення дорожнього руху, що призвело до ушкодження предметів матеріального світу, відшкодовувати спричинену її діями шкоду настає лише у випадку недостатності страхового відшкодування, отриманого потерпілим від страховика. Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування перелічені в статі 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Правовий висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 31), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, тоді обсяг відповідальності страхувальника обмежується різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц, і його зміст відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні цього спору. Дійшовши висновку про задоволення позову, суд бере до уваги, що поданню позову до особи, винної у спричиненні шкоди має передувати звернення потерпілого до особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, і враховує такі встановлені судом обставини. Відповідальність [PERSON] застрахована приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Іллічівське» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/0253048, який діяв до 15.08.2017 (а. с. 10). Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Іллічівське» на час розгляду справи не перебуває у процесі припинення, не визнано у встановленому законодавством порядку банкрутом. Водночас цей суб`єкт правовідносин фактично припинив свою діяльність, а зобов`язання щодо здійснення страхових виплат не виконує. Означені обставини підтверджені наданими представником позивача відомостями щодо кількості незавершених виконавчих проваджень, по яких страховик приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Іллічівське» виступає боржником, а також численні звернення до суду потерпілих з позовами до осіб, чия цивільно-правова відповідальність застрахована цією юридичною особою. За вказаних обставин право потерпілого на отримання відшкодування опиняється у глухому куті і набуває ознак такого, що лише декларовано і не може бути ефективно реалізовано. Метою цивільного судочинства є ефективний захист порушеного цивільного права відповідно до ст. 2 ЦПК України. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки право потерпілого від дорожньо-транспортної пригоди за вказаних обставин не може бути дієво реалізовано із застосуванням положень цивільного законодавства, що регулюють правовідносини в сфері страхування, в тому числі страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд вважає за необхідне застосувати правовідносини, які витікають із спричинення шкоди, виходячи з такого. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу ( ст. ст. 3, 5 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). В той же час така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик). Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, що завдала шкоди, у випадку, коли суми страхового відшкодування буде недостатньо для покриття фактично спричиненої шкоди ( ст. 1194 ЦК України). Як зазначено, вирішення питання про відшкодування шкоди шляхом отримання страхового відшкодування від страховика відповідальної за спричинення шкоди особи виявилось неефективним. Разом з тим право особи потребує дієвого захисту. Згідно із ст. 1187 ЦК України шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, а із змісту ст. 1188 ЦК України випливає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Загальні правила відшкодування шкоди встановлені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, яку спричинено неправомірними діями майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що спричинила її. У зв`язку з викладеним суд вважає за можливе при вирішенні спору використати положення статті 1194 ЦК України, констатуючи наявність передумов для звернення з вимогами до винної у спричиненні шкоди особи, якими є об`єктивна неможливість отримати страхове відшкодування від страховика, у взаємозв`язку з правилами наведених статей 1166, 1188 ЦК України. Як випливає з роз`яснень п. 4 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Обставини спричинення шкоди майну позивача встановлені постановою суду в справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, тому в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України її висновки є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій особи. Згідно із ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). У зв`язку з тим, що внаслідок вчиненого [PERSON] адміністративного правопорушення майно, що на відповідній правовій підставі перебувало в управлінні [PERSON] і належить [PERSON] , зазнало ушкоджень, а він поніс збитки, що пов`язані з отриманою шкодою і становлять вартість відновлювального ремонту в сумі 39117 грн. 34 15-28) коп., які підтверджені допустимими доказами, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позову про стягнення з відповідача цих видатків, а також вартості проведення товарознавчого дослідження в сумі 750 грн., а усього 39867 грн. 34 коп. Вирішуючи позов про стягнення моральної шкоди, суд знаходить його обґрунтованим, зумовленим психологічними стражданнями особи через протиправне ушкодження майна, яке негативно відбилося на звичному засобі життя потерпілого та його емоційному стані, і при розв`язанні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення При визначенні розміру відшкодування враховує вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує, що позивач є молодою, соціально зайнятою людиною, яка має стабільний дохід, в силу віку і стану здоров`я здатен протягом нетривалого часу поновити порушені спосіб та ритм життєдіяльності, і вважає, що сума в 3000 грн. буде домірною як глибині емоційних страждань потерпілого, так і фінансовим можливостям відповідача, і зможе забезпечити поновлення втраченого емоційного комфорту. Обмеження ж потерпілої сторони в праві звернутись з вимогою про відшкодування збитків безпосередньо до особи, що завдала таких збитків, порушує розумний баланс інтересів сторін. Цей баланс можна вважати оптимальним лише за умови, що обмеження, яке запроваджується, не посягає на саму сутність того чи іншого права та не призводить до втрати його реального змісту. Правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена, вважається загальновизнаним, зазначає Європейський суд з прав людини (рішення від 20 травня 1999 р. у справі «Реквеньї проти Угорщини», рішення Великої палати від 13 лютого 2003 р. у справі «Партія добробуту та інші проти Туреччини»). Так, у разі відмови у задоволені позову буде порушено принцип розумного балансу інтересів сторін, оскільки позивачем було понесено матеріальних збитків на суму 39 117, 34 грн., в той час як відповідачем було відшкодовано лише 600 грн., і як наслідок, - буде порушено право позивача на отримання ефективного судового захисту. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства судовий збір, сплачений позивачем, підлягає присудженню йому з відповідача, в ромірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial