Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на ? частину земельної ділянки. В обґрунтування позову вказав, що з 2003 року постійно проживає в [INFO], який будувався його батьком [PERSON] Даний будинок розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1367 га, яка складається з земельної ділянки площею 0,0367 га, кадастровий номер 1822510100:01:013:0011, призначення для ведення особистого селянського господарства, та земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 1822510100:01:013:0010, призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку. ? частина цього будинку та земельної ділянки належала позивачу на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину після смерті батька. 09.10.2015 року позивач подарував свою ? частину будинку та ? частину обох земельних ділянок своєму синові [PERSON], який з того часу є власником даного нерухомого майна. Правовий статус іншої 1\\2 частини будинку та земельних ділянок під ним була невизначена, оскільки їх законний власник (батько позивача) помер, а оформити в порядку спадкування права на них не було можливості. Рішенням Коростишівського районного суду від 29.01.2016 року за позивачем було визнано право власності на 1\\2 частину будинку № 49 по вул.Суворова в м.Коростишів, яка до того належала батькові позивача. Однак 1/2 частина земельної ділянки під будинком наразі не має власника: згідно державних актів від 27.12.2004 року право власності на них зареєстровано ще за батьком [PERSON]П, оформити спадщину не має можливості. Тому просить суд на підставі ст.377 ЦК, ст.120 ЗК визнати за ним право власності на ? частину земельної ділянки під будинком. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав у повному обсязі. Представник відповідача - Коростишівської міської ради в судове засідання не зявилися. Подали до суду заяву про розгляд справи без участі представника. Стосовно позову покладаються на розсуд суду. Суд, вивчивши матеріали справи, заяви позивача, відповідачів, враховуючи, що відповідачі позов визнали та не заперечили щодо його задоволення, визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення та про можливість ухвалення рішення. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Згідно п.7 ППВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом, зокрема, визнання прав. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч.4 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п.18 ППВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що з 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК. Відповідно до правового висновку Верховно Суду України у справі № 6-253цс16 від 13.04.2016 року, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі 6-2цс15 від 11.02.2015, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно рішення Коростишівського районного суду від 29.01.2016 року за позивачем було визнано на підставі набувальної давності право власності на 1\\2 частину будинку № 49 по вул.Суворова в м.Коростишів (а.с.8-9). Відповідно державних актів від 27.12.2004 року, право власності на земельну ділянку площею 0,0367 га, кадастровий номер 1822510100:01:013:0011, призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Житомирська область, м.Коростишів, вул.Суворова, 49, було зареєстровано за [PERSON]; право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 1822510100:01:013:0010, призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: Житомирська область, м.Коростишів, вул.Суворова, 49, було зареєстровано за [PERSON] (а.с.10-11). Відповідно договору дарування від 09.10.2015 року, позивач подарував свою ? частину будинку та ? частину обох земельних ділянок своєму синові [PERSON] (а.с.23). Таким чином, отримавши право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, позивач отримав право власності і на пропорційну, 1\\2 частину, земельних ділянок, на яких він розміщений, без зміни цільового призначення. Враховуючи вказане,

Outcome: approved