Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права на земельну частку (пай) та зобовязання вчинити певні дії, посилаючись на те, що 27 квітня 1987 року був прийнятий в члени колгоспу «Червона комуна» Новоархангельського району Кіровоградської області, на посаду шофера. В даному господарстві працював до 20 січня 1996 року. Під час розпаювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Червона комуна» позивача до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) помилково включено не було. На час розпаювання земель колективного сільгосппідприємства «Червона комуна» 24 листопада 1995 року він перебував членом КСП і мав право на земельну частку (пай). В цьому ж господарстві також працював [PERSON], який отримав земельну ділянку під час розпаювання земель колективної власності . У листопаді 2016 року він звернувся письмово до [PERSON] районної державної адміністрації щоб на його імя виписали сертифікат на право на земельну частку (пай), на його лист [PERSON] районна державна адміністрація повідомила про те, що позивач згідно «Книги записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право приватної власності на землю члені колишнього КСП «Червона комуна» [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області» за [PERSON] зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії 111-КР №031396 від 14.06.2002 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,59 га, який було отримано, про що свідчить підпис у книзі реєстрації. Вказана інформація [PERSON] районної державної адміністрації стосується [PERSON], [INFO]. Державний акт на право власності на земельну ділянку був виготовлений йому взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) КР №020741 від 03.07.1997 року №410. На підставі вище викладеного районна державна адміністрація рекомендувала позивачу звернутися до суду щодо визнання права на земельну частку (пай) та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай). Право позивача на земельну частку (пай) підтверджується записами в трудовій книжці колгоспника. Враховуючи вищевикладене а також ті обставини, що дане питання може бути вирішено лише в судовому порядку, позивач вимушений звертатися до суду з даною позовною заявою. Однак, він строк на звернення до суду пропустив, оскільки лише у 2016 році після отримання відповіді з [PERSON] районної державної адміністрації він довідався про порушення свого права на земельну частку (пай), а тому просив суд його поновити, визнавши причини пропуску строку поважними. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Кіровоградської області в судове засідання не зявився, але надав суду заяву зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважав, що позивачем пропущенні строк на подання зазначеного позову. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області в судове засідання не зявився, але надіслав до суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутність. Разом з тим вказав, що позов не визнає, оскільки позивач був членом КСП «Червона Комуна» до 20.01.1996 року. Розпаювання земель відбувалось з липня 1996 року по квітень 1997 року. Про відсутність у списках на отримання сертифікатів позивачу було відомо і раніше, оскільки він звертався по даному питанню до сільської ради. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Право на судовий захист цивільних прав та інтересів визначено в ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, а саме із світлокопії трудової книжки серії БТ-ІІ №1617945 позивач 27 квітня 1987 року був прийнятий в члени колгоспу «Червона Комуна» Новоархангельського району Кіровоградської області, на посаду шофера розрахований із членів колгоспу «Червона комуна» 20.12.1996 року /а.с.7/. Відповідно до повідомлення відділу головного управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Кіровоградської області розпаювання земель колишньої колективної власності бувшого КСП «Червона комуна» проводилося 1995 році на підставі державного акту на право колективної власності на землю КСП «Червона Комуна» від 24.11.1995 року. З листа [PERSON] районної державної адміністрації від 14.12.2016 року слідує, що відповідно до відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Кіровоградської області від 09 грудня 2016 року №14-28-99.3-1660/15-16, згідно «Книги записів державної реєстрації державних актів на право власності на землю та на право приватної власності на землю члені колишнього КСП «Червона комуна» [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області» за [PERSON] зареєстровано державний акт на право власності на земельну ділянку серії 111-КР №031396 від 14.06.2002 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,59 га, який було отримано, про що свідчить підпис у книзі реєстрації. Державний акт на право власності на земельну ділянку був виготовлений йому взамін сертифікату на право на земельну частку (пай) КР №020741 від 03.07.1997 року №410. /а.с.8/. З довідки [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області №21 від 11.01.2017 року вбачається, що на момент розпаювання земельних ділянок на території [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області проживали та були зареєстровані: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. [PERSON] [INFO], отримав державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-КР 031396, ділянка №426 площею 2,59 га., виданий [PERSON] районною державною адміністрацією 14.06.2002 року /а.с.10/. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] районною державною адміністрацією Кіровоградської області 14 червня 2002 року, серія ІІІ-КР №031396, кадастровий номер 3523982200:02:000:0426, [PERSON] належить земельна ділянка № 426 площею 2,59 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.11/. Мотивуючи відмову в задоволенні позову суд виходить із наступних норм матеріального і процесуального права. У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на\~земельну\~ частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського\~акціонерного товариства,\~в тому числі пенсіонери,\~які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного\~підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку,\~що додається до державного\~акта\~на право колективної власності на землю. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на\~земельну\~частку (пай), є сертифікат\~на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну\~ частку\~ (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у\~натурі (на місцевості) власникам\~земельних часток\~(паїв)\~є\~рішення відповідної сільської, селищної,\~міської\~ ради\~чи\~районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від\~16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на\~ право колективної власності на землю. Позивач сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку не отримав, поважних причин не отримання сертифікату не навів. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року\~ правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На предявлення позову про витребування належного громадянину\~ майна, інших вимог про захист\~приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК УРСР\~ (діючих на час виникнення спірних правовідносин)\~ трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1995 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР\~ (1963 року) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) вказує на те, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У ст. 67 ЦПК зазначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом. Згідно ст. 68 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до ст. 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. З приписів ч. 1 ст. 72 ЦПК України слідує, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Ч. 1 ст. 73 ЦПК України регламентує, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Законодавець в ст. 73 ЦПК України не наводить жодного переліку підстав для визнання поважними причини пропуску процесуального строку, а покладає це безпосередньо на суд. Суд повинен поновити строк на звернення до суду в разі встановлення поважності причин його пропуску. Суд звертає увагу на те, що обставини, які безпосередньо унеможливили або ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений Законом строк (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року) позивачем належним чином не аргументовані, оскільки факт юридичної необізнаності не може бути абсолютною підставою та поважністю пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Крім того суд зазначає, що позивач був членом зазначеного вище сільськогосподарського підприємства, знав про факти отримання його співробітниками, на той час, земельних ділянок, тобто знав про виникнення у нього права на отримання земельної частки (паю), це зокрема слідує із заяви [PERSON] сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області. Разом суд відмічає, що причиною процесуального строку на звернення до суду по даній категорії справ може бути тяжка хвороба та інші обставини, що унеможливлювати позивачу в розумний строк вчинити дії направленні на отримання земельної ділянки, тобто відновити своє порушене право. Крім того суд відмічає, що на час виникнення у позивача права на земельну частку він мав повну цивільну дієздатність, тобто міг самостійно своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, тобто усвідомлював значення своїх дій та можливість ними керувати та розпоряджатись. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тобто з аналізу зазначеної норми процесуального права вбачається, що позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись обєктом процесу. Позивач в судове засідання не зявився, але реалізував своє право на участь у судовому засіданні через свого представника, який також обмежився написанням заяви про розгляд справи без їх участі. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача у здійсненні ним своїх процесуальних (ст. ст. 27, 31 ЦПК України) та матеріальних прав, а навпаки всебічно сприяв (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) в їх реалізації, а саме двічі призначав судове засідання з викликом сторін цивільного провадження. Тобто на думку суду позивач не був позбавлений судом права на участь в судовому засіданні, і міг та мав можливість належним чином аргументувати перед судом питання, щодо поважності пропуску строку на звернення до суду. Суд, дослідивши письмові докази по цивільній справі вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом сплинув, ще в 1998 році, крім того відмічає, що на час видачі КСП «Червона комуна» державного акту на право колективної власності на землю позивач працював в даному підприємстві. Оскільки суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду (строк пропущено з неповажної причини) з даним позовом, при цьому враховуючи заяви відповідачів, а тому в його задоволенні слід відмовити. Виходячи із положень ст. 88 ЦПК України позивачу не підлягають відшкодуванню понесенні ним судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed