Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд звільнити з-під арешту, накладеного постановою СУ ГУМВС України в Одеській області від 12.06.2012 року, квартиру [ADDRESS], що належить позивачу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу у жовтні 2014 року стало відомо, що на належну йому квартиру [ADDRESS] постановою Слідчого управління ГУМВС України в Одеській області від 12.06.2012 року накладено арешт. Позивач наголошує на тому, що з моменту винесення постанови про арешт він не був звинуваченим, підсудним, підозра за кримінальним провадженням не пред'являлась, позивачем жодних процесуальних документів отримано не було. Зазначає, що арештом порушуються його права, як власника квартири, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримує. Відповідач про час, дату та місце судового засідання неодноразово сповіщався належним чином, однак до суду не з'явився без поважних причин, заяв та клопотань про відкладення розгляду по справі суду не надавав та не заявляв. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та за згодою позивача, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач по справі є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], що підтверджується копіями договору та витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, наявними в матеріалах справи ( а.с. 4,5). Позивач в позові посилається на те, що на початку жовтня 2014 року йому стало відомо, що на вищезазначену, належну йому квартиру постановою Слідчого управління ГУ МВС України в Одеській області від 12.06.2012 року накладено арешт. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що арешт на квартиру [ADDRESS] накладено постановою Слідчого управління ГУМВС від 12.06.2012 року в рамках кримінального провадження № 12013170020000479. З листа Слідчого відділу МВС України в Одеській області за вих. № 31/4-К-534 вбачається, що в ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12013170020000479 від 04.07.2013 року [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався. Допущене щодо позивача порушення носить цивільно-правовий характер, оскільки воно обмежує його у праві на розпорядження майном, одноособовим власником якого він є, і в кінцевому підсумку означає порушення прав позивача, як власника, що є недопустимим відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, які встановлюють та гарантують непорушність права власності. Як особа, яка не є ні обвинувачуваним, ні підозрюваним у кримінальній справі, оскаржити дії посадової особи, яка в ході розслідування цієї справи прийняла постанову про накладення заборони на належне позивачу майно на підставі норм чинного законодавства, можливості не має. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище, суд вважає позов законним, обгрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved