Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором про поворотну фінансову допомогу. В обґрунтування позову посилається на те, що 01.09.2016 року між ним, як надавачем, та [PERSON] , як отримувачем, укладено договір про поворотну фінансову допомогу, за яким позивач передав у власність відповідачу кошти у розмірі 58 400 доларів США, що по курсу НБУ 26,081 грн. за 1 долар США складало 1 523 130,00 грн. Позивач зазначав, що згідно умов договору, строк повернення поворотної фінансової допомоги розпочинається з часу набрання чинності цим договором і становить 1 календарний місяць. Однак, відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором та не повернув позивачу відповідних коштів, внаслідок чого у [PERSON] перед [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 58 400 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день підготовки позову - 22.06.2017 р., як вказано у позові, еквівалентно 1 519 568, 00 грн. Просить позов задовольнити та стягнути суму заборгованості у повному обсязі та судові витрати. 29.11.2017 року [PERSON] подав до суду заперечення проти позову, в якому зазначає про незаконість та необгрунтованість позовних вимог з огляду на фальсифікацію договору про поворотну фінансову допомогу. Вказує, що з [PERSON] про поворотну фінансову допомогу не домовлявся, договору від 01.09.2016 року не укладав і не отримував від позивача коштів ні готівкою, ні в безготівковому порядку. Просить позовні вимоги залишити без розгляду та постановити ухвалу про призначення судово-технічної та почеркознавчої експертизи щодо договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року. 24.01.2018 року представником позивача подано відповідь на відзив, в якому зазначає, що твердження [PERSON] не відповідають дійсності. Вказує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження власної позиції у даній справі, відтак, посилання на те, що договір про повороту фінансову допомогу від 01.09.2016 року є сфальсифікованим та недопустимим доказом, безгрунтовні. Додатково повідомляє, що, як вбачається із заперечення відповідача, останній просить залишити позовні вимоги без розгляду, як незаконні та необгрунтовані, проте, для залишення даного позову без розгляду відсутні правові підстави, передбачені ЦПК України. Вказана цивільна справа перебувала в провадженні судді Гулієвої М.І . Ухвалою суду від 18.03.2019 року за клопотанням [PERSON] призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи. Витрати за проведення експертизи покладено на відповідача. 03.07.2018 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз сформовано повідомлення № 2471/2472 про неможливість надання висновку експерта за матеріалами цивільної справи № 465/4053/17-2/465/2196/17 у зв`язку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи. 15.05.2019 року справа передана судді Дзеньдзюрі С. М. на виконання рішення зборів суддів №3 від 13.05.2019 року та розпорядження керівника апарату суду №55/Р від 14.05.2019 року. Відповідно до пп.9 п.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року) (далі - ЦПК України від 03.10.2017року) справи у судах першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Дзеньдзюри С.М. від 12.08.2019 року матеріали справи прийняті до провадження та призначені до розгляду в порядку загального позовного провадження. 30.09.2019 року судом повторно скеровано до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали даної справи із додатковими матеріалами, які просив надати експерт, для проведення судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи. Листом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5449/05-19 від 06.12.2019 року повідомлено про залишення без виконання ухвали суду від 19.03.2018 року про призначення судової почерконавчої та технічної експертизи документів, враховуючи неоплату рахунку вартості проведення експертиз. Ухвалою судді від 10.08.2020 року підготовче провадження закінчено та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала за винятком врахування гривневого еквівалента суми заборгованості, що визначався у позовній заяві станом на день підготовки позову - 22.06.2017 року, та просила стягнути з відповідача на користь позивача 58 400 доларів США заборгованості за договором про поворотну фінансову допомогу та 8000,00 гривень сплаченого судового збору. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. 02.09.2020 року подав через канцелярію суду заяву про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням його адвокатів за межами області. Разом із тим, суд не може визнати вказану причину неявки в судове засідання поважною, оскільки до відповідної заяви відповідачем не долучено жодних документів, які б підтверджували факт перебування обох його адвокатів за межами області, відтак, вказана заява задоволенню не підлягає. Окрім цього, суд враховує, що даний позов подано до суду ще 13.07.2017 року та справа за позовом [PERSON] перебуває на розгляді в суді протягом тривалого часу. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 01.09.2016 року між [PERSON] , як надавачем, та [PERSON] , як отримувачем, було укладено договір про поворотну фінансову допомогу, за яким позивач передав у власність відповідачу кошти у розмірі 58 400 доларів США, що по курсу НБУ 26,081 грн/$ складало 1 523 130 грн. ( п.1.1 розділу 1, п. 2.1. розділу 2 договору). Згідно умов договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року, надавач передає поворотну фінансову допомогу отримувачу в день підписання сторонами цього договору. Поворотна фінансова допомога надається у готівковому порядку (п.3.1.-3.2. розділу 3 договору) Відповідно до п.4.1. розділу 4 договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року строк повернення поворотної фінансової допомоги розпочинається з часу набрання чинності цим договором і становить 1 календарний місяць. Згідно п. 8.1. Розділу 8 договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року цей договір вважається укладеним і набирає чинності з часу надання поворотної фінансової допомоги отримувачу (01.09.2016). Пунктом 5.1. Розділу 5 договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року визначено, що після закінчення строку, встановленого у п. 4.1. цього договору, отримувач зобов`язується протягом 5 календарних днів повернути надавачові поворотну фінансову допомогу. Відповідно до п. 5.2. розділу 5 договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року поворотна фінансова допомога повертається у безготівковому порядку шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок надавача або готівкою. Однак, відповідач не виконав своє зобов`язання щодо повернення грошових коштів, наданих йому згідно договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року. Відтак, як встановлено судом, на момент подання позовної заяви відповідач заборгував позивачу 58 400 доларів США згідно договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16.01.2019 р. у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення (ст. 14 п. 14.1 п.п. 14.1.257 ПК України). В постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі №140/125/17 зазначено, що правовою основою для отримання позики або поворотної фінансової допомоги є договір позики. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогЦивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. В той же час, суд звертає увагу, що відповідачем та його представниками не було подано жодного доказу на підтвердження заперечень проте позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010). Враховуючи вище викладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] в порушення умов договору про поворотну фінансову допомогу від 01.09.2016 року свої зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав, у зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення таких коштів та стягнення заборгованості у примусовому порядку з відповідача, з урахуванням викладеного суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та судових витрат цілком обґрунтованим, та таким, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин, а позов таким, що підлягає задоволенню повністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору в разі задоволення позовних вимог покладаються на відповідача, тому з останнього на користь позивача слід стягнути 8000 гривень 00 копійок сплаченого судового збору.

Outcome: approved