Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсними договори укладені між [PERSON] та [PERSON] , а саме: договір позики, укладений 01.02.2019, договір іпотеки квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. за реєстровим номером 76. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 18.01.2019 між позивачем та відповідачкою [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачці грошову суму в розмірі 100000,00 доларів США, строком на один місяць, а саме до 18.02.2019. Проте [PERSON] свої зобов`язання в обумовлений строк не виконала. Постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2019 по справі № 753/6123/19, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 100000,00 доларів США та судовий збір в розмірі 9605,00 грн. Постановою Печерського РВДВС №60816559 від 06.12.2019 було відкрито виконавче провадження та накладено арешт на кошти та майно відповідачки. Державним виконавцем грошових коштів на рахунках в банках не виявлено, будь-якого майна відповідачки, окрім квартири [ADDRESS] , також не виявлено. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що, 16.02.2019 між відповідачкою [PERSON] та її колишнім чоловіком відповідачем [PERSON] , було укладено договір іпотеки зазначеної квартири, єдиним власником якої являється відповідачка [PERSON] . Відповідно до умов договору іпотеки, вказаний договір іпотеки було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед [PERSON] на підставі договору позики, укладеного 01.02.2019 на суму 50000,00 доларів США (1350000,00 грн.) Позивач вважає, що вказані договори є недійсними, оскільки укладені з направленням дій сторін договору на фіктивне зобов`язання та фіктивне забезпечення виконання зобов`язання, з метою приховати майно, що належить відповідачці [PERSON] від виконання в майбутньому зобов`язання в порядку виконання рішення суду та ухилення від сплати грошового боргу за договірним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на майно. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.03.2020 справу за вказаним позовом направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою суду від 27.05.2020 у справі за вказаним позовом відкрито провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив, в якому позовні вимоги заперечував та просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що оспорюванні договори укладені із дотриманням законодавства та відсутні законні підстави для визнання їх недійсними. Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому позовні вимоги заперечувала та просила залишити позов без задоволення. Ухвалою суду від 27.08.2020 закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви, просив задовольнити її з наведених підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав, викладених в своїх запереченнях, просив відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач позичив відповідачу [PERSON] грошову суму в розмірі 100000,00 доларів США, строком на один місяць, а саме - до 18.02.2019, відповідач [PERSON] у встановлений термін суму боргу не повернула. 01.02.2019 між відповідачами був укладений договір позики на суму 50000,00 доларів США (1350000,00 грн.) в простій письмовій формі. Більше, ніж через два тижні, а саме 16.02.2019, між відповідачами був укладений договір іпотеки квартири [ADDRESS] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. за реєстровим номером 76. Заочним рішенням Дарницького районного суду від 21.05.2019 по справі № 753/6123/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 100000,00 доларів США та судовий збір в розмірі 9605,00 грн. В подальшому, постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2019 по справі № 753/6123/19, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.05.2019 скасоване та ухвалене нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено - стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 100000,00 доларів США та судовий збір в розмірі 9605,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з даним позовом про визнання недійсними договорів позики від 01.02.2019 та іпотеки від 16.02.2019, [PERSON] посилався на те, що оспорюванні ним договори слід визнати недійсними у зв`язку із їх фіктивністю, оскільки вони укладені з метою приховання майна [PERSON] від кредиторів, що тим самим давало можливість останній ухилитися від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Суд приходить до висновку, що відповідачами приховано дійсний намір укладення оспорюваних договорів з метою ухилення відповідачем [PERSON] від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, відповідачами не надано належних доказів на підтвердження виконання оспорюваних правочинів а тому договір позики від 01.02.2019 та договір іпотеки від 16.02.2019, укладені між відповідачами, мають ознаки фіктивності, виходячи з наступного. Так, договір позики був укладений між відповідачами 01.02.2019 строком до 28.02.2019, проте Договір іпотеки був укладений більше, ніж через два тижні - 16.02.2019, тобто за два дні до настання строку виконання зобов`язання про повернення грошових коштів позивачу і лише через 15 днів з дня укладення договору позики. Відповідачами не надано належних пояснень щодо причин часового проміжку укладення договорів. Твердження відповідача [PERSON] про те, що договір позики було укладено через два тижні тільки тому, що його знайомий нотаріус була зайнята, суд оцінює критично, оскільки за твердженням самого ж відповідача [PERSON] позичена сума була для нього значною і йому потрібні були гарантії. На думку суду, ці твердження спростовує і сам відповідач [PERSON] , надавши на підтвердження його позиції, копію договору позики № 07/02 від 07.02.2020 та копію договору застави від 07.02.2020, укладені між ним та іншою фізичною особою, які були укладені в один день. При цьому, суд звертає увагу, що договір позики від № 07/02 від 07.02.2020 був укладений на суму 6500,00доларів США, що є значно меншою сумую, ніж в договорі укладеному між відповідачами. Крім того, відповідачі не були позбавлені можливості нотаріально посвідчити договір застави в день укладання договору позики у іншого нотаріуса, що на думку суду також спростовує твердження відповідачів. Крім того, [PERSON] , 01.12.2019 в порушення договору іпотеки, здала предмет іпотеки в оренду третій особі, що прямо заборонено договором іпотеки, а саме п.3.1. та п.4.5. Проте суду не надано підтверджень на надання згоди на передачу в оренду предмету іпотеки, відповідно до умов договору іпотеки. Даний обставина встановлена постановою Київського апеляційного суду від 07.09.2020 по справі №757/5665/20-ц, не спростована та підтверджена в судовому засіданні відповідачем [PERSON] . Відповідно до п. 2.8. договору позики, у разі належного виконання позичальником зобов`язань, сторони можуть укласти договір про внесення змін до цього договору, яким продовжити строк користування частиною позики, що залишилась. Незважаючи на закінчення строку договору позики ще в лютому 2019 року та неповернення позичальником суми позики, відповідачами не була надана додаткова угода про продовження строку користування позикою. Відповідно до п. 6.6. Договору іпотеки вимога про порушення надсилається поштою рекомендованим листом або будь-якою службою доставки. В матеріалах справи відсутні та відповідачами не надані докази направлення вимоги відповідача [PERSON] до відповідача [PERSON] . Такий спосіб доставки як «нарочно», умовами договору не передбачено. Наведені обставини, на думку суду також свідчать про договірний характер відносин відповідачів, направлених на введення суду в оману та перешкоджання позивачу у стягненні заборгованості з [PERSON] . Поруч з наведеним, суд звертає увагу на те, що з вимоги, яку відповідач [PERSON] надав до суду разом з відзивом, станом на 02.07.2019 борг [PERSON] перед [PERSON] становив 795000,00 доларів США. Проте, у власноручно написаній розписці, яку відповідач [PERSON] надав відповідачці [PERSON] від 13.03.2020 зазначено, що залишок боргу [PERSON] становить лише 47500,00 доларів. Цей факт також свідчить про непослідовність дій відповідачів та введення суду в оману, оскільки відповідно до п.3 договору позики, позичальник сплачує пеню у розмірі 10 відсотків від суми простроченого платежу за кожний день прострочки сплати боргу, у випадку неповернення чи несвоєчасного повернення суми позики, також п. 7 договору позики передбачена черговість погашення вимог позикодавця, що відбувається в наступному порядку: 1) у першу чергу сплачується неустойка, 2) у другу чергу відшкодовуються витрати позикодавця, пов`язані з одержанням виконання, у третю чергу сплачується основна сума боргу. Таким чином, відповідачами зазначені різні суми заборгованості відповідача [PERSON] перед відповідачем [PERSON] . Пояснення відповідача [PERSON] з даних обставин, суд оцінює критично та як спробу уникнути цивільно-правової відповідальності у зв`язку з наведеними вище обставинами. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст.ст. 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також норми процесуального права кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, що вчиняється без наміру створити юридичні наслідки, які складають зміст цього правочину. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину. Однак фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Посилання відповідачів на те, що оспорювані договори, жодним чином не порушують права позивача, так як зазначені договори були укладені з метою настання реальних наслідків, незалежно від виникнення боргу відповідача [PERSON] перед позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачами не були надані докази належного виконання зобов`язання за договором позики від 01.02.2019 та договором іпотеки від 16.02.2019. Надання відповідачем [PERSON] копій розписок про часткове погашення відповідачем [PERSON] суд оцінює, як штучну спробу придати видимість реальних договірних правовідносин між відповідачами. Одночасно, суд звертає увагу на те, що відповідачем [PERSON] не вчиняється жодних дій на добровільне погашення заборгованості перед позивачем, при тому, що в засіданні відповідач [PERSON] стверджувала, що заробить гроші та поверне борг позивачу. Наведене дає підстави для висновку, що відповідачі уклали оспорюванні правочини з метою ухилення в подальшому відповідачем [PERSON] від виконання зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам стягувача. Боржниця, уникаючи сплату боргу та передаючи єдине майно - квартиру, що належить їй на праві власності на підставі договору іпотеки, укладених зі своїм колишнім чоловіком та батьком їх дитини, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно кредитора, оскільки передача в іпотеку єдиного належного їй майна порушує майнові інтереси кредитора [PERSON] і направлена на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 22.10.2018 у справі №654/1528/17, від 06.03.2019 справі №317/3272/16-ц, від 11.09.2019 №757/6306/16-ц, 369/11268/16-ц від 03.07.2019. Враховуючи вищевикладене, а також те, що правова мета оспорюваних договорів є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином та дає підстави вважати такі договори фіктивними, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved