Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості. В позові зазначив, що 12 березня 2007 року між ТОВ «КБ «Даніель», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Даніель» та [PERSON] було укладено кредитний договір та Додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 15 липня 2008 року, за яким Банк надав позичальнику кредит в сумі 25\~000 грн., а Позичальник зобовязувався повернути фактично отриманий кредит у термін до 9 березня 2012 року включно, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 17, 5 % річних, комісію за управління кредитом у розмірі 0, 18 %, а також неустойку у розмірах та випадках, передбачених цим договором. Згідно п. 5.1. Кредитного договору відповідач-1 зобовязаний погашати кредит щомісяця шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку не пізніше 12 числа поточного місяця рівними частинами у сумі 417 грн. Остаточне погашення залишку кредиту у сумі 397 грн. здійснити не пізніше 9 березня 2012 року. Відповідно до умов додаткової угоди з 15 липня 2008 року відповідач-1 зобовязувався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 20, 5 % відсотків річних. З метою забезпечення зобовязань відповідача-1 перед Банком по кредитному договору у повному обсязі між Банком і [PERSON] (відповідач-2) був укладений Договір поруки № 121 від 12 березня 2007 року. З цією ж метою між Банком і [PERSON] (відповідач-3) було укладено договір поруки № 122 від 12 березня 2007 року. Згідно п. 2.2. Договору поруки № 121 і № 122 відповідач-2 і відповідач-3 несуть солідарну відповідальність з відповідачем-1 перед позивачем. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу-1 кредиту виконав, надавши кредит одноразово у повній сумі. В свою чергу, відповідач-1 виконав зобовязання частково, сплативши основну суму боргу, а саме 25\~000 грн. та відсотки за користування кредитом , але дане зобовязання було виконане з простроченням, у звязку з чим відповідно до п.п. 7.1., 7.4. Кредитного договору та норм чинного законодавства у позивача виникло право нараховувати за кожен випадок порушення пеню за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 1 грудня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року становить 14\~915 грн., що складається із суми нарахованої неустойки 14\~915 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору при порушенні позичальником зобовязання по сплаті кредиту, та/або відсотків за користування кредитом, комісії, передбачених п.п. 1.1., 5.1.-5.4. Договору позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0, 5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу, що становить 14\~915 грн. До початку розгляду справи по суті представник відповідача подав заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачем не надано доказів підтвердження правильності розрахунку заборгованості за кредитним договором. Тобто, позивачем не доведено розміру заборгованості. Також, подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що положеннями п. ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, що позовна давність в 1 рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Вважає, що позовна давність щодо вимог про стягнення пені сплинула 16 жовтня 2013 року, а банк звернувся до суду з позовом 22.12.2014р. Отже, банк пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові на підставі ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України. Просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що 12 березня 2007 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір на строк до 9 березня 2012 року. За прострочення виконання зобовязання умовами кредитного договору була встановлена відповідальність сплата пені в розмірі 0, 5 % річних за кожний день прострочення. Банком нарахована пеня в розмірі 14\~915 грн. В договорі сторони встановили договірну позовну давність тривалістю 5 років. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснив, що заборгованості за основним зобовязанням у відповідача-1 перед банком немає. Згідно розрахунку позивача останній термін нарахування пені становить 16.10.2012р. Тобто, з 16.10.2012р. застосовується спеціальна позовна давність в 1 рік і 16.10.2013р. термін позовної давності сплинув. Тому на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України просив відмовити у задоволенні позову. Також зробив усну заяву про зменшення розміру неустойки (пені) на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України в разі, якщо судом буде її встановлено. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ПАТ «КБ «Даніель» до [PERSON] слід задоволити частково, у задоволенні позову ПАТ «КБ «Даніель» до [PERSON], [PERSON] необхідно відмовити. Судом встановлено, що 12 березня 2007 року між ТОВ «КБ «Даніель», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Даніель» та [PERSON] було укладено кредитний договір та Додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 15 липня 2008 року, за яким Банк надав позичальнику (відповідачу-1) кредит в сумі 25\~000 грн., а відповідач-1 зобовязувався повернути фактично отриманий кредит у термін до 9 березня 2012 року включно, щомісяця сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 17, 5 % річних, комісію за управління кредитом у розмірі 0, 18 %, а також неустойку у розмірах та випадках, передбачених цим договором. Згідно п. 5.1. Кредитного договору відповідач-1 зобовязаний погашати кредит щомісяця шляхом внесення готівкових коштів у касу Банку не пізніше 12 числа поточного місяця рівними частинами у сумі 417 грн. Остаточне погашення залишку кредиту у сумі 397 грн. мав здійснити не пізніше 9 березня 2012 року. Відповідно до умов додаткової угоди з 15 липня 2008 року відповідач-1 зобовязувався сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 20, 5 % відсотків річних. З метою забезпечення зобовязань відповідача-1 перед Банком по кредитному договору у повному обсязі між Банком і [PERSON] (відповідач-2) був укладений Договір поруки № 121 від 12 березня 2007 року. З цією ж метою між Банком і [PERSON] (відповідач-3) було укладено договір поруки № 122 від 12 березня 2007 року. Позивач свій обовязок по кредитному договору щодо надання відповідачу-1 кредиту виконав, надавши кредит одноразово у повній сумі. В свою чергу, відповідач-1 виконав зобовязання частково, сплативши основну суму боргу, а саме 25\~000 грн. та відсотки за користування кредитом, але дане зобовязання було виконане з простроченням, у звязку з чим відповідно до п.п. 7.1., 7.4. Кредитного договору та норм чинного законодавства у позивача виникло право нараховувати за кожен випадок порушення пеню за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 10 березня 2012 року заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року становить 14\~915 грн., що складається із суми нарахованої неустойки 14\~915 грн. Ця обставина підтверджується розрахунком пені позивача (а.с. 9-11), довідкою позивача від 18 травня 2015 року (а.с. 234) та не оспорюється сторонами, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно п. 7.1. кредитного договору при порушенні позичальником зобовязання по сплаті кредиту, та/або відсотків за користування кредитом, комісії, передбачених п.п. 1.1., 5.1.-5.4. Договору позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0, 5 % від суми прострочення платежу за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що станом на 10 березня 2012 року заборгованість відповідача-1 перед позивачем складала 2\~500 грн., що складається із: заборгованості по кредиту 1996, 62 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 466, 27 грн., заборгованості із комісії за управління кредитом 37, 11 грн. Ця обставина підтверджується копіями квитанцій відповідача-1 про сплату боргу від 13.03.2012р. (а.с. 113-115) та визнається сторонами, тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню. Суд не бере до уваги довідку позивача про те, що станом на 13.03.2012р. позивач мала заборгованість за кредитним договором в розмірі 4897, 16 грн. за основним боргом по кредиту, оскільки вона не підтверджена жодними обєктивними даними. У звязку з тим, що розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків (заборгованості за кредитним договором) майже в 6 разів, враховуючи обставини, що мають істотне значення, а саме, що відповідач, [PERSON], отримує середню заробітну плату в розмірі 3582 грн. (а.с. 220), має на утриманні неповнолітнього сина (а.с. 240), з неї здійснюються щомісячні утримання боргу та виконавчого збору з усіх видів заробітку в розмірі 20 %, тому суд приходить до висновку, що заява представника відповідача-1 про зменшення розміру неустойки підлягає задоволенню, і суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує її розмір до 3\~000 грн. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 3 вересня 2014 року № 6 100 цс 14. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобовязання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим. Відповідно до п. 5.1. Договорів поруки від 12.03.2007р. № 121, 122 (а.с. 7-8) в разі зміни будь-яких умов виконання зобовязань за кредитним договором, що збільшують розмір зобовязань Боржника, сторони вносять відповідні зміни до умов цього Договору шляхом укладання додаткових угод. Судом встановлено, що 15 липня 2008 року без згоди поручителів між банком і позичальником було укладено додаткову угоду, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а саме збільшився розмір відсотків за користування кредитом з 17, 5 % до 20, 5 %. З цього приводу між банком і поручителями додаткові угоди не укладалися. Отже, суд приходить до висновку, що відповідно до припису ч. 1 ст. 559 ЦК України порука [PERSON] і [PERSON] припинилася, оскільки збільшення розміру відсотків за користування кредитом без їхньої згоди, як поручителів, призвело до збільшення обсягу їх відповідальності. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-97 цс 13 за позовом про визнання договору поруки припиненим, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування для всіх судів України. Таким чином, у звязку з вищенаведеним, у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до [PERSON], [PERSON] необхідно відмовити. Так, не підлягає задоволенню заява представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності (а.с. 122). Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Водночас, у кредитному договорі сторони (позивач та відповідач-1) в пункті 7.5. встановили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором установлюються сторонами тривалістю 5 років. Перебіг позовної давності почався 10 березня 2012 року, а позивач звернувся до суду 22.12.2014р. Отже, строк позовної давності позивач не пропустив. Таким чином, необхідно стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» заборгованість за кредитним договором від 12 березня 2007 року в розмірі 3\~000 грн. (три тисячі гривень). Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, позивач на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. А згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі, якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Отже, необхідно стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved