Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним рішення сільської ради, скасування дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно, свідоцтва про право на спадщину та договору дарування, визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що станом на 1990-1991 роки він був зареєстрований та проживав у домоволодінні по вул. Гоголя, № 84 в с. Маршинці Новоселицького району, куди перейшов жити після одруження. Дане господарство відносилося до колгоспних дворів, в якому крім нього також ще проживали пятеро осіб. Протягом перебування у складі колгоспного двору він працював та приймав участь у веденні спільного господарства, відремонтував житловий будинок та збудував декілька господарських споруд. Під час розгляду судом в 2016 році цивільної справи про його вселення до вказаного домоволодіння. він дізнався, що 18 грудня 1990 року виконкомом [PERSON] сільської ради було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок вказаного домоволодіння, відповідно до якого домоволодіння належить колгоспному двору, головою якого був його тесть [PERSON], після смерті якого 03 вересня 2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого право власності на домоволодіння в цілому перейшло до дружини спадкодавця [PERSON], яка в свою чергу 10 грудня 2015 року подарувала домоволодіння [PERSON]. Оскільки вважає, що він як член колгоспного двору також має частку в майні даного домоволодіння, про що вказано у свідоцтві про право власності на житловий будинок від 18 грудня 1990 року, відповідно до якого домоволодіння належить саме колгоспному двору, а не конкретній особі, просив визнати недійсним п. 3 рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради № 30/11 від 09 червня 2010 року про видачу дубліката свідоцтва про право власності на домоволодіння по вул. Гоголя, № 84 в с. Маршинці Новоселицького району в цілому за [PERSON], скасувати дублікат свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 098990 від 24 червня 2010 року, виданий на імя [PERSON], свідоцтво про право на спадщину серії ВРА № 660661 від 03 вересня 2010 року, видане на імя [PERSON]Ф та договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] посвідчений 09 грудня 2015 року, а також визнати за ним як за співвласником право власності на 1/6 частку даного домоволодіння та стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та просила в задоволенні позову відмовити, у звязку з пропуском строку позовної давності, посилаючись на те, що позивачу було відомо про оформлення правовстановлюючих документів на відповідачів, а тому на час судового розгляду пропустив строк позовної давності. Відповідачка СкрипникВакараш К.М. позов не визнала та просила в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та пропуском позивачем строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач у звязку із нетривалим перебуванням у колгоспному дворі спірного домоволодіння не набув частку в ньому. Представники відповідача [PERSON] сільської ради Новоселицького району та третьої особи Новоселицького КБТІ в судове засідання не зявилися, надавши суду заяви, в яких позов визнали та просили розглянути справу у їх відсутності. Представник третьої особи Новоселицької державної нотаріальної контори, будучи належним чином повідомлений по час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не зявився, без поважних для суду причин. Свідки [PERSON]В, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтвердили, що станом на 1988-1991 роки позивач проживав у домоволодінні по вул. Гоголя, № 84 в с. Маршинці Новоселицького району та приймав участь у веденні спільного господарства, відремонтував житловий будинок, збудував господарські споруди та в послідуючому огорожу. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що станом на 1988-1991 роки домоволодіння по вул. Гоголя, № 84 в с. Маршинці Новоселицького району відносилося до дворів колгоспного типу, в якому були зареєстровані та проживали шестеро осіб, в тому числі позивач [PERSON], що підтверджується довідкою [PERSON] сільської ради Новоселицького району № 1316 від 06 грудня 2016 року та оглянутими в судовому засіданні оригіналами погоподарських книг сільської ради за вказані роки. 18 грудня 1990 року виконкомом [PERSON] сільської ради було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з прилеглими спорудами вказаного домоволодіння, відповідно до якого домоволодіння належить колгоспному двору, головою якого був тесть позивача [PERSON]. На підставі цього свідоцтва вказаний житловий будинок з прилеглими спорудами був зареєстрований в цілому Чернівецьким обласним БТІ за колгоспним двором, у реєстраційну книгу № 3 сторінка № 45 за реєстраційним номером № 439. 03 вересня 2010 року державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], відповідно до якого право власності на домоволодіння в цілому було визнано за дружиною спадкодавця [PERSON]. 10 грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір дарування, зареєстрований в реєстрі за № 3000, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] вказане домоволодіння. [PERSON] зареєструвала за собою право власності на вказане домоволодіння в цілому, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49496637 від 10 грудня 2015 року. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні. Згідно\~ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року, чинний на час існування колгоспного двору та видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 18 грудня 1990 року, колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2\~ст. 123 цього Кодексу\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За вказаних обставин, виходячи з положень ст. 123 ЦК УРСР, кожен з членів колгоспного двору домоволодіння по вул. Гоголя, № 84 в с. Маршинці Новоселицького району станом на день набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року мав рівні долі у колгоспному дворі, тобто по 1/6 частці домоволодіння. Дана обставина вбачається з самого свідоцтва про право власності на житловий будинок з прилеглими спорудами вказаного домоволодіння від 18 грудня 1990 року, відповідно до якого домоволодіння належало усьому колгоспному двору, членом якого на той час був і позивач [PERSON]. Таким чином, видача дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС № 098990 від 24 червня 2010 року, тільки на імя [PERSON] як голови колгоспного двору, а також свідоцтва про право на спадщину серії ВРА № 660661 від 03 вересня 2010 року із послідуючим укладанням договору дарування від 10 грудня 2015 року на вказане домоволодіння в цілому, порушило право власності позивача, оскільки фактично його було позбавлено власної 1/6 частки домоволодіння. Аналізом даних правовстановлюючих документів встановлено, що сільська рада та нотаріус при їх видачі виходили з того, що весь колгоспний двір належав тільки [PERSON] як його голові. Однак, даний висновок є помилковим, суперечить вимогам ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР та самому свідоцтву про право власності на житловий будинок від 18 грудня 1990 року, яким право власності на колгоспний двір визнано за всіма його членами, серед яких на той час був і позивач. Слід зазначити, що відповідачам було відомо про вказане свідоцтво від 18 грудня 1990 року, однак вони його не оспорили, погодившись із його змістом. Згідно ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 316 ч.1 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 392 ЦК України\~встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до розяснень, викладених у п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорююється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що предявлені на підставі статті 392 ЦК України, повязані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюється правила про позовну давність. У відповідності до ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. У відповідності до положень\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а згідно ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1\~ст. 236 ЦК України\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, у звязку із чим, позов в частині визнання недійсним рішення сільської ради, скасування вказаних свідоцтв та договору дарування в частині 1/6 частки домоволодіння слід задовольнити. Крім цього, вказане повністю співпадає з положеннями ст.ст. 21, 393 ЦК України, відповідного до якої суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Стосовно скасування спірних свідоцтв та договору дарування в іншій частині (а саме, в частині 5/6 часток домоволодіння, які станом на 1990-1991 роки належали іншим членам колгоспного двору), суд вважає, що слід відмовити за безпідставністю, оскільки особи, які мають право на вказані частки їх не оспорили та право позивача щодо даних часток жодним чином не порушено. Доводи відповідачки СкрипникВакараш К.М. про не набуття позивачем права власності у колгоспному дворі у звязку з його нетривалим перебуванням та відсутність колгоспного двору на теперішній час, суд вважає безпідставним, оскільки судовим розглядом встановлено, що позивач приймав участь своєю працею та коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору та свідоцтво на право власності було видано на всіх членів колгоспного двору в той час коли він був зареєстрований та проживав у спірному домоволодінні, таким чином фактично він набув право на 1/6 частку домоволодіння. Крім цього, дослідженням судом будівельно-технічної документації встановлено, що споруди домоволодіння колгоспного двору наявні по теперішній час, а зміна вартості домоволодіння та проведення сторонами ремонту житлового будинку не є предметом даного спору. Посилання відповідачки [PERSON] про відмову у позові за пропуском позивачем строку позовної давності також є безпідставним, оскільки відповідачами не було доведено, що позивач знав про оформлення права власності на спірне домоволодіння в цілому за головою колгоспного двору [PERSON] з послідуючим переоформленням правовстановлюючих документів на домоволодіння за відповідачками, а тому суд вважає доведеним пояснення позивача про те, що йому стало відомо про незаконне позбавлення його частки у спільному майні лише при розгляді справи про його вселення в 2016 році, у звязку із чим, підстав для застосування наслідків пропуску позовної давності не має. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За вказаних обставин, з відповідачів на користь позивача пропорційно слід стягнути понесені останнім судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі ст.ст. 19, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 203, 215, 216, 236, 316, 319, 321, 328, 391, 392, 393 ЦК України, ст.ст. 120, 123 УРСР, суд

Outcome: partial