Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, уточненим в ході розгляду справи, в якому просить усунути йому перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] та виселити їх з вказаної квартири без надання іншого житла, а також стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним збитки в розмірі в розмірі 18750 грн. з кожного. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказана квартира належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 01 вересня 2008 року. На день укладення договору в спірній квартирі були зареєстровані відповідачі, які зобов'язалися виселитися з квартири протягом двох тижнів після укладення договору дарування. Позивач вказує, що відповідачі, хоча і є його батьками, проте не відносяться до членів його сім'ї, оскільки тривалий час позивач проживає окремо і не пов'язаний з ними спільним побутом. Сім'я позивача складається з його дружини та доньки. Починаючи з 08.12.1987 року позивач проживав самостійно, а з 1995 по 1999 роки продовжував проживати зі своєю сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Після відчуження вказаної квартири [PERSON] на підставі договору дарування позивач почав тимчасово проживати за адресою: [ADDRESS], без реєстрації місця проживання. У зв'язку з неможливістю спільного проживання з відповідачами починаючи з 2004 року позивач був змушений проживати разом зі своєю сім'єю у квартирі батьків дружини позивача за адресою: [ADDRESS]. Після набуття права власності на спірну квартиру позивачем відповідачі пообіцяли, що поживуть в спірній квартирі два тижні та звільнять її, переїхавши до квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач неодноразово усно вимагав у відповідачів звільнити квартиру, оскільки вона необхідна йому для проживання, а спільне проживання з відповідачами є неможливим, проте відповідачі продовжують проживати у спірній квартирі. Позивач має намір разом зі свою сім'єю вселитися у квартиру за адресою: [ADDRESS], проте відповідачі добровільно зніматися з реєстрації та виселятися з квартири відмовляються, чим порушують право позивача на користування та розпорядження своєю власністю. Як зазначає позивач, на даний момент він зі своєю сім'єю змушений проживати у квартирі матері його дружини - [PERSON] У червні 2016 року фінансовий стан [PERSON] погіршився, і вона більше не згодна з тим, щоб позивач зі своєю сім'єю безкоштовно проживав у належній їй квартирі, у зв'язку з чим 01.07.2016 року позивач був змушений укласти з [PERSON] договір оренди, згідно з яким позивач орендує її квартиру для проживання за 7500 грн. на місяць. Станом на 22.11.2016 року позивач вже сплатив на користь [PERSON] орендну плату за п'ять місяців в загальному розмірі 37500 грн. Таким чином, позивач вважає, що своїми неправомірними діями відповідачі завдали йому збитків на суму 37500 грн., які він просить з них стягнути на свою користь в рівних частинах з кожного. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив не приймати на даний час рішення про виселення відповідачів і надати їм можливість до листопада 2017 року добудувати будинок в смт Коцюбинське, в якому буде проживати сестра позивача (донька відповідачів), яка на даний час з малолітнім сином проживає з відповідачами у спірній квартирі та виїхати добровільно зі спірної квартири (їм у квартиру [ADDRESS], дочці у смт Коцюбинське) . Відповідач [PERSON] неодноразово подавала до суду клопотання з проханням відкласти судове засідання на іншу дату. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідачів. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Додатково представник позивача пояснив, що вимог про виселення сестри [PERSON] та її сина зі спірної квартири позивач не заявляє. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, укладеного 01 вересня 2008 року між позивачем, відповідачами та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], що також підтверджується інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2016 №2727 від 29.02.2016 року. Згідно довідки форми №3 Комунального концерну «Центр комунального сервісу», у спірній квартирі зареєстровані: батько позивача - відповідач [PERSON] (з 07.07.1998 року), мати позивача - відповідач [PERSON] (з 07.07.1998 року), сестра позивача - [PERSON] (з 07.07.1998 року), племінник позивача - [PERSON] (з 27.01.2009 року). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна №60875378 від 07 червня 2016 року, у власності відповідача [PERSON] є квартира [ADDRESS], м. Ірпінь, Київська область. Також з пояснень позивача та письмової заяви [PERSON] вбачається, що у власності відповідача [PERSON] перебуває [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Судом встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Членами його сім'ї є його дружина [PERSON] та його дочка [PERSON], з якими він проживає за адресою: [ADDRESS] та пов'язаний спільним побутом. Відповідачі не заперечують ту обставину, що вони, не зважаючи на заперечення позивача, як власника квартири, продовжують проживати у спірній квартирі. Оскільки відповідачі відчужили спірну квартиру на користь позивача, не є членами сім'ї власника квартири, будь-якої домовленості щодо проживання в спірній квартирі відповідачі з позивачем не мають, натомість позивач заперечує проти проживання відповідачів в належній йому квартирі, позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, та їх виселення без надання іншого жилого приміщення, підлягають задоволенню. Разом з тим, вимоги позивача про стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат в розмірі 37500 грн. (по 18750 грн. з кожного) на сплату орендних платежів задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Позивачем надано до матеріалів справи договір від 01 липня 2016 року, укладений між ним та [PERSON], відповідно до якого позивач приймає у тимчасове платне володіння частину квартири за адресою: [ADDRESS] строком на 36 місяців. Позивачем надано також платіжні доручення за листопад, грудень 2016 року, січень 2017 року, в яких зазначено, що позивач переводить особисті кошти [PERSON] Проте доказів того, що вказані кошти перераховані саме як орендна плата за вказаним договором, суду не надано. Крім того, позивач стверджує, що відповідачі своїми неправомірними діями, а саме не зняття з реєстрації та не виселення з квартири, завдали йому збитків на суму 37500 грн., оскільки він був змушений винаймати житло для проживання себе та своєї сім'ї, які підлягають відшкодуванню на підставі ст. 22 ЦК України. Проте такі твердженнями позивача є необґрунтованими, оскільки позивач будь-яких доказів на підтвердження того, що він поніс зазначені витрати саме внаслідок дій відповідачів, не надав. Так, позивач не надав доказів того, що він не міг проживати за адресою: [ADDRESS], а також доказів того, що він не міг винаймати іншу квартиру, з меншою орендною платою. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В матеріалах справи міститься ордер серія КВ. №164628 від 07 червня 2016 року та угода від 07 червня 2016 року про надання правової допомоги, укладені між [PERSON] та адвокатом Петрунею А.В. За вказаною угодою позивачем сплачено за надання правової допомоги гонорар в розмірі 3000 грн. Петруня А.В. є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю №4744 від 29.11.2011 року, посвідченням адвоката України №КВ4744 від 28.01.2015 року, витягом з Єдиного реєстру адвокатів України серія АА №002428 від 28 січня 2015 року. Відповідно до акту здачі-приймання наданих послуг (виконаних робіт) від 01 лютого 2017 року до угоди про надання правової допомоги від 07.06.2016 року, правова допомога, надана позивачу, полягала у наданні усних консультацій протягом 1 години, дослідження документів - 2 години, написання позовної заяви - 5 годин, написання заяви про зміну предмету позову - 2 години, збір доказів - 3 години, представництво інтересів у суді першої інстанції - 3 години. Всього було затрачено 16 годин. Вартість послуг склала 3000 грн. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, які були викладені у заяві про зміну предмету позову, а саме у стягненні понесених збитків, а також у зв'язку з тим, що відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 1312 грн. 50 коп. витрат на правову допомогу з кожного, виходячи з наступних розрахунків: 3000 грн./16год.=187 грн. 50 коп. (вартість однієї години роботи адвоката); 187 грн. 50 коп. *2 = 375 грн. (вартість написання заяви про зміну предмету позову); 3000 грн. - 375 грн. = 2625 грн. (сума, яка підлягає стягненню з обох відповідачів в якості відшкодування витрат на правову допомогу); 2625 грн./2 = 1312 грн. 50 коп. (сума витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з кожного відповідача). Також на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягаю стягненню витрати позивача на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, по 551 грн. 20 коп. з кожного.

Outcome: partial