Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу,поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , посилаючись на те, що з 18.07.16р.працював на посаді начальника виробничого відділу -2 ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика».Жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності,не мав жодних суттєвих зауважень по роботі.Однак,з початку березня 2017р. директор [PERSON],заступник директора [PERSON] та директор з персоналу [PERSON]почали висловлювати свою особисту неприязнь до [PERSON]змушував його працювати понаднормово та відмовив у наданні відпустки у березні 2017р.На початку квітня [PERSON]В.у грубій формі повідомив,що його буде звільнено у зв»язку із скороченням штату та надав на ознайомлення копію наказу №18/1 від 5.04.17р.На прохання розглянути можливість переводу його на іншу посаду було також у грубій формі відмовлено.Тому він відмовився від ознайомлення із вказаним наказом.Після чого адміністрація відповідача погрожувала йому звільненням,у зв»язку із службовою невідповідністю.Крім того,здійснювали тиск з погрозами звільнення і на його дружину,яка працювала на посаді контролера харчової продукції служби контролю якості.У зв»язку з психологічним тиском,попри свою волю,він змушений був написати заяву про звільнення за угодою сторін з 18.05.17р.Через незаконні дії відповідача загострилась хронічна хвороба та він вимушений був взяти лікарняний.Перебуваючи на лікарняному усвідомив свавільну поведінку щодо нього,відсутність реальної домовленості про умови звільнення та подав заяву про відкликання заяви про звільнення як такої,що була подана під тиском.Однак,в період перебування на лікарняному на його поштову адресу надійшла копія наказу №303-КП від 12.05.2017р.про його звільнення за угодою сторін.Просить визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу . Позивач у судовому засіданні 27.07.17р.позовні вимоги підтримав та пояснив,що заяву про звільнення написав під тиском адміністрації.Його волевиявлення на таке звільнення не було.17.05.17р.написав заяву про відкликання заяви про звільнення.У його дружини вказану заяву на фабриці не взяли,тому була скерована поштою.Він з 17.05.17р.перебував на листку непрацездатності.Дійсно 29.04.17р.написав лист до працівників фабрики,з метою недопущення заворушень та зриву виробництва,оскільки ,багато працівників його підтримували. В судове засідання 1.12.17р.позивач не з»явився,про причини неявки суд не повідомив,хоч належно увідомлений про час та місце розгляду справи,забезпечив участь свого представника у судовому засіданні.За таких обставин, суд вважає за можливе справу розглядати у відсутності позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, дав аналогічні пояснення,просить позов задоволити. Представники відповідача проти позову заперечили та пояснили, що 5.04.17р.було прийнято наказ про зміну організації праці та скорочення штату,яким було вирішено скоротити посаду начальника виробничого відділу -2.Позивач був ознайомлений з вказаним наказом.Однак,маючи намір отримати компенсацію за харчування,за медичне страхування,отримати відпустку та премію,позивач 21.04.17р подав заяву про звільнення його за згодою сторін 18.05.17р.після закінчення його відпустки за кордон.При цьому ,жодного тиску з боку адміністрації на позивача не було.29.04.17рпозивач зі своєї електронної пошти направив лист значній кількості працівників ПрАТ,яким повідомив,що це його останній день роботи та що планує передати справи 17-18 травня 2017р.Відповідач погодив заяву [PERSON]та 12.05.17р.видав наказ про звільнення з 18.05.17р.18.05.17р.позивач на роботу не з»явився,не повідомив ні про відкликання заяви,ні про перебування на листку непрацездатності.Про звільнення позивач був повідомлений в телефонній розмові ,а також 18.05.17р.йому скеровано копію наказу цінним листом,який він отримав 23.05.17р.Заяву про відкликання заяви про звільнення направив 18.05.17р. та така,за даними Укрпошти надійшла о 18.48 ,тобто після закінчення робочого дня.Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що позивач з 18.07.16р.працював на посаді начальника виробничого відділу -2 ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика». 05.04.17р. ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика»прийнято наказ 18/1»Про зміни в організації праці та скорочення штату» ,яким вирішено з 08.06.17р.скоротити посаду начальника виробничого відділу 2. Наказом ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика»№29/1 Ш від 19.05.17р.,у зв»язку із змінами в організації виробництва та праці з 19.05.17р.введено в дію зміни до штатного розпису виробничого відділу 2,з якого вбачається,що посада начальника виробничого відділу 2 виключена із штатного розпису. При внесенні зазначених змін у штатний розклад відповідачем використано право на визначення штату і чисельності працівників, яке належить лише власнику чи уповноваженому ним органу, а вирішення питання щодо доцільності таких змін не входить до компетенції суду. Як встановлено в судовому засіданні,[PERSON]подав заяву на ім.»я директора ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика» про звільнення його за згодою сторін 18.05.17р. 29.04.17р.позивач зі своєї електронної пошти направив лист значній кількості працівників ПрАТ,яким повідомив,що це його останній день роботи та що планує передати справи 17-18 травня 2017р.,йде з чистою совістю та хорошим настроєм.Надіслання даного листа ним,позивач не заперечив у судовому засіданні. Вказаний лист адресовано серед інших і директору з персоналу [PERSON]На закінчення звернення,позивач пропонує по всіх виробничих питаннях звертатись до [PERSON],що спростовує посилання позивача у позові на чинення щодо нього тиску з боку вказаних осіб. Крім того, в судовому засіданні свідки [PERSON]та [PERSON]повідомили,що посада ,яку займав позивач дійсно скорочена. На нього ніхто не чинив жодного тиску,не було з ним ніяких [PERSON]перебував з позивачем у дружніх стосунках.У квітні 2017р.вони отримали від позивача електронний лист подяку за співпрацю.Заява про відкликання заяви про звільнення була отримана ПрАТ 19.05.17р.поштовим відправленням.На електронну пошту такої заяви не надсилав. Таким чином,судом не встановлено,що заява про звільнення за угодою сторін написана під тиском з боку адміністрації відповідача.Безпідставні є посилання позивача на ненадання йому відпустки,оскільки,згідно довідки №250717/1 від 25.07.17р.та витягів з наказу «209-ВП від 20.04.17р. ,№504-ВП від 23.12.16р.,позивач перебував у відпустці з 3по 6.01.17р.та з 3 по 17.05.17р. Згідно наказу №303-КП від [PERSON]звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України,18.05.2017р.на підставі поданої ним заяви. Положеннями ст.36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору з працівником. Відповідно до пункту 1 частини 1 цієї норми визначено, що такою підставою може бути угода сторін. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Пунктом 17 зазначеної постанови встановлено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. З аналізу вказаних правових норм вбачається,що положення ч.3ст.40КЗпП України не поширюються на випадки розірвання трудового договору,укладеного на невизначий час,з ініціативи працівників. У правовому висновку Верховного Суду України,висловленому у постанові №6-1269цс16,зазначено,що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. Як встановлено судом,домовленість сторін про припинення трудового договору відповідно до п.1ст.36 КЗпП України дійсно існувала ,про що свідчить заява позивача від 21.04.17р.та його лист,адресований працівникам ПрАТ, від 29.04.17р.Крім того,позивачем не надано суду належних та допустимих доказів.які б свідчили про чинення на нього тиску з боку відповідача під час написання заяви на звільнення. Наказ про звільнення видано 12.05.17р.Позивачем не надано жодних доказів на спростування його волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі вказаного наказу. Судом встановлено,що 19.05.17р.у вхідній кореспонденції ПрАТ»Вінницька кондитерська фабрика» за вх..№50/2 зареєстровано заяву [PERSON],датовану 17.05.17р.,про звільнення його 8.06.17р. згідно наказу «Про зміну в організації праці та скорочення штату» та вважати недійсною заяву від 21.04.17р.про звільнення за згодою сторін,оскільки,вона написана під тиском на нього та його дружину. Як вбачається із скрін-шоту веб-сайту УДППЗ»Укрпошта»,вказана заява була вручена відповідачу 18.05.17р.о 18.48,тобто після закінчення робочого дня. Таким чином, ні на момент видачі наказу,ні в день звільнення-18.05.17р.,згідно поданої заяви ,позивач не заявив про анулювання попередньої домовленості щодо припинення договору за угодою сторін. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності,суд приходить до висновку,що позовні вимоги безпідставні та до задоволення не підлягають. Відповідно до ст..233 КЗпП України.працівник може звернутись до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення-у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено,що копію наказу позивач отримав 23.05.17р.,що стверджено скрін-шотом з веб-сайту УДППЗ»Укрпошта», позовну заяву до суду подав 27.06.17р.,тобто з пропуском визначеного законом строку. Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №11 «Про судове рішення»,встановивши , що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed