Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В заяві зазначив, що згадана квартира належить йому; відповідачка [PERSON], яка доводилась дружиною його сину, із його онукою [PERSON] до серпня 2011 року мешкала в квартирі. В зазначений час подружні стосунки відповідачки і його сина зіпсувалися, відповідач створила нову сім'ї і добровільно залишила житлове приміщення, забрала усе належне їй майно, переїхавши на інше місце проживання. Участі в утриманні квартири, ремонтах, видатках по сплаті комунальних послуг відповідачка не несе. Від вирішення спору в позасудовому порядку ухиляється. Перебування відповідачок на реєстраційному обліку спричиняє позивачу складнощі в здійсненні права власності, оскільки він сплачує житлово-комунальні послуги виходячи із кількості зареєстрованих в житлі осіб; крім того, він позбавлений можливості розпорядитися належним йому майном. На підставі викладеного просить про ухвалення рішення на його користь. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що на користь доводів про непроживання відповідачок в його квартирі свідчать дані, які містяться в матеріалах судових справ по спорах між відповідачкою і сином позивача - [PERSON] Зокрема, це справи про стягнення з [PERSON] на користь позивачки на утримання малолітньої доньки аліментів та додаткових витрат, зумовлених хворобою дитини та розвитком її творчих здібностей, які розглядалися за місцем проживання позивачки - в Комунарському суді м. Запоріжжя; матеріали справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, в яких наявні дані про проживання відповідачки з дитиною в Комунарському районі м. Запоріжжя, а саме: акт обстеження умов проживання малолітньої доньки з матір'ю за адресою, що охоплюється юрисдикцією Комунарського району, звернення позивачки до Комунарської служби (управлянні) у справах дітей Запорізької міської ради, висновок цього управління про доцільність проживання дитини з матір'ю за вказаною нею адресою в Комунарському районі м. Запоріжжя. Так як відповідач добровільно залишила житло позивача в серпні 2011 року, забравши з собою доньку, що підтверджує і рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про розірвання шлюбу, яким встановлено час припинення шлюбних стосунків; на час розгляду справи припинена реєстрація відповідачок в належній позивачеві квартирі, інтересу до житла позивач не виказує, намірів користуватися ним не має, представник просить про залишення позову без задоволення. Відповідачка проти задоволення позову заперечує, заявивши, що хоча вона й залишила житло з власних міркувань, проте це сталося не у серпні 2011 року, а у липні 2012 року, а до цього часу вона постійно мешкала в квартирі свого свекра. Представник відповідачки пояснив, що підставою для задоволення позову, як зазначив позивач, є непроживання відповідачки, яка вселилася в квартиру як член сім'ї позивача, без поважних причин понад один рік. І так як позов поданий 12 жовтня 2012 року, тобто в той час, коли не минули встановлені статтею 405 ЦК України строки, підстав для його задоволення немає. Крім того, представник зауважує на тому, що акт про непроживання, наданий позивачем, є недопустимим доказом, оскільки зазначені в ньому особи не є сусідами сторін, які напевно могли б засвідчити факт виселення відповідачок, а також тому, що цей акт складений пізніше ніж довідка з місця помешкання про фактичне непроживання відповідачок в спірному житлі. У зв'язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивачеві належить право власності на квартиру [ADDRESS] (а. с. 5-10). Позивач не перебуває на реєстраційному обліку і не проживає в квартирі, належній йому (а. с. 4, зворотний бік, а. с. 11). За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Згідно із ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що відповідачка оселилася в житлі позивача з його дозволу у 2008 році як дружина його сина і проживала із своєю донькою, яка є онукою позивача, як член сім'ї [PERSON]. Крім того, судом встановлено, що шлюбні стосунки між [PERSON] і [PERSON] припинені в серпні 2011 року, тобто фактично [PERSON] і [PERSON] перестали бути членами сім'ї, а рішенням суду від 03.12.2012 року шлюб між ними розірваний (а. с. 55). При цьому з урахуванням того, що спірна квартира не використовується позивачем для власного проживання, а в ній постійно мешкає його син, суд вважає, що відповідач не набула статусу члена сім'ї позивача ані на підставі кровної спорідненості, ані на підставі спільного побуту, а була членом сім'ї його сина. У зв'язку з викладеним суд не знаходить підстав для застосування положень ст. 405 ЦК України, яка регламентує право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Що стосується права малолітньої [PERSON], яка доводиться позивачеві онукою, правом дитини на користування житлом позивача розпорядилася її мати як законний представник, і така поведінка [PERSON] відповідає положенням статті 14 СК України, згідно із якою права дитина, що не може здійснювати їх самостійно, здійснюють її батьки. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із роз'ясненнями пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. З'ясувавши обставини справи, суд може констатувати в поведінці відповідачів ознаки перешкоджання у здійсненні позивачем права власності, оскільки їх перебування на реєстраційному обліку обрікає його на додаткові витрати з оплати комунальних послуг за умови його складного майнового стану як особи, що є непрацездатною за віком. Так як суд дійшов висновку про відсутність ознак проживання сторін сім'єю, він не приймає до уваги час, з якого відповідач з донькою без поважних причин залишила житло позивача і щодо якого сторони надають різні відомості: позивач, заявляючи, що це сталося в серпні 2011 року, а відповідач, - посилаючись на липень 2012 року, і доходить висновку, що за встановлених обставин у відповідачки відсутні підстави для користування належною позивачеві квартирою. Крім того, вирішуючи позов [PERSON] на користь позивача, суд виходить з того, що існування права особи, яка вселилася зі згоди власника, на користування його житлом може бути зумовлене реалізацією цього права, тобто постійним проживанням в будинку (квартирі). Між тим судом встановлено, що відповідачі впродовж кількох років в квартирі не мешкають, залишивши її добровільно, інтересу до житла не проявляють. Захищаючи своє право на користування належною позивачеві власністю, відповідач, яка розпорядилась цим правом на власний розсуд, не надає доказів в обґрунтування своїх доводів, не переконує суд в необхідності збереження цього права, вимог про вселення не висуває. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що доводи відповідачки про необґрунтованість позову наповнені лише формальним змістом, а її право, яким вона розпорядилася на власний розсуд, не потребує захисту.

Outcome: approved