Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 01.09.2016р. та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди в користуванні жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою м. Львів-Винники, вул. Ломоносова, 53-А, шляхом зобовязання відповідача не чинити йому перешкоди у здійсненні права щодо користування цим жилим приміщення та надання йому дублікату ключів від будинку. Також просить визначити порядок користування жилим приміщенням в будинку № 53-А, що по вул. Ломоносова в м. Львів-Винники, закріпивши за ним житлову кімнату площею 13,9 кв.м., позначену на поверховому плані під літ № 1-8 та встановити спільний порядок користування приміщеннями загального користування (коридор, кухня, санвузол). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 1989 року зареєстрований та проживав в [INFO], який збудував його батько. В подальшому, частку цього будинку в розмірі 27/50 батько подарував його сестрі відповідачу у справі. Протягом тривалого часу проживав у будинку без будь-яких перешкод та мав власну кімнату. Після смерті батька, а згодом і матері проживати в будинку стало нестерпно, в результаті чого переїхав проживати до дружини. Останнім часом між ним та дружиною виникали конфлікти, у звязку з чим повернувся проживати в [INFO] де виявив, що в його кімнаті проживає племінниця з сином. Відповідач провела в будинку реконструкцію та відкрито заявила, що не дозволяє йому проживати в будинку, хоча її частка становить лише 27/50 частин будинку. Інша частина в розмірі 23/50 належить покійному батькові та після його смерті ні ним, ні відповідачем успадкована не була. Бажає проживати в даному будинку, однак через неправомірні дії відповідача не має до нього доступу. В будинку наявні його особисті речі. Виборче право ним також реалізовується за адресою м. Львів-Винники, вул. Ломоносова, 53-А. Протягом останніх років не існувало такого випадку, щоб він не проживав в спірному будинку понад 3-4 місяці. Оплачує комунальні послуги внаслідок чого, перешкоди в користуванні майном просить усунути в судовому порядку, встановивши одночасно порядок користування будинком. В судовому засіданні позивач та його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 29.04.2016р. адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України і проти чого не заперечила сторона позивача. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи заведеної на будинок № 53-А по вул. Ломоносова у м. Львів-Винники, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок № 53-А по вул. Ломоносова у м. Львів-Винники (а.с.56-57 інвентаризаційної справи), 22.09.1996р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, за умовами якого остання прийняла в дар 27/50 частин згаданого вище будинку. В подальшому, будинок зазнав реконструкції. Рішенням ВК ВМР від 17.12.1996р. № 612, належним чином завірена копія якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної справи (а.с.73 інвентаризаційної справи) узаконено відповідачу самовільно здійснену прибудову розміром 8,40 х 4,62 м, сіни розміром 3,42 х 1,70 м, підвал розміром 8,40 х 4,62 м по вул. Ломоносова, 52-А у м. Львів-Винники та затверджено акт від 03.12.1996р. про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, який складається з 6-ти житлових кімнат, житловою площею 102,4 кв.м. загальною площею 188,4 кв.м. Висновком про визначення ідеальних часток між співвласником 12.03.1997р. закріплено за співвласником [PERSON] 6/25 часток спірного будинковолодіння, а за відповідачем 19/25 часток. Рішенням ВК ВМР від 24.03.1998р. № 70, належним чином завірена копія якого також знаходиться в матеріалах справи (а.с.79 інвентаризаційної справи) затверджено вказані розміри ідеальних часток між співвласниками. 01.03.1999р. кожному із співвласників видано свідоцтво про право власності на житловий будинок у відповідності до розміру частки кожного з них (а.с.83, 84 інвентаризаційної справи). Після смерті [PERSON], що мало місце 02.04.1998р., відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.87 інвентаризаційної справи). Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається із 6/25 частин житлового будинку № 53-А по вул. Ломоносова у м. Львів-Винники. Державна реєстрація цієї частки нерухомого майна проведена відповідачем 17.05.1999р., в підтвердження чого до матеріалів інвентаризаційної справи долучена належна копія реєстраційного посвідчення (а.с.88 інвентаризаційної справи). Відтак, єдиним власником спірного будинку є відповідач. Протилежну інформацію, що відображена в довідці ВК ВМР від 18.07.2016р. № 0330 (а.с.37), а саме про належність покійному [PERSON] 23/50 частин спірного будинку за наведених вище обставин слід вважати голослівною. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України\~у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обовязки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сімї наймача. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-60цс12 сформулював правову позицію від 11.07.2012р., де зазначив, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Згідно довідки ВК ВМР від 18.07.2016р. № 0330 (а.с.37), реєстрація позивача в спірному будинку відбулась 25.06.1976р., тобто, на той час, позивач був зареєстрований як член сімї власника. На даний час позивач з реєстрації не знятий, а відтак, має право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29\~цього Кодексу. За правилами ст. 391 ЦК України, власник майна, а у справі яка розглядається, враховуючи положення ст. 396 ЦК України користувач майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В контексті положень ч. ч. 2, 3 ст. 64, ч. 4 ст. 156 ЖК України, враховуючи відсутність доказів про протилежне, за позивачем [PERSON] право користування житловим приміщенням на даний час існує, внаслідок чого вимогу про усунення перешкод слід визнати обґрунтованою та задовольнити. Разом з тим, без задоволення слід залишити вимогу про встановлення порядку користування житловим будинком. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом цих норм закону, визначальним для встановлення порядку користування житловим приміщенням між власником і користувачем є домовленість, в якій власник самостійно визначає житлове приміщення, що має право займати користувач. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 15 ЦПК України визначено компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. Так, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Однак, серед встановлених статтею 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів судом, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин, а зокрема, установлення правовідносин між власником і користувачем з приводу порядку користування житловим приміщення. Таким чином, на такі спірні правовідносини компетенція суду, згідно вимог статті 16 ЦК України, не поширюється, оскільки порядок користування житловим приміщенням між власником і користувачем є питанням, що вирішується виключно внутрішньою домовленістю між такими особами. Тому, дану вимогу як безпідставну слід залишити без задоволення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 487,20 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.14). Решта судового збору, що сплачена згідно з цієї квитанції є переплатою, оскільки позов, згідно відмітки поштового штемпеля на конверті (а.с.7зв.) предявлено у 2015 році, коли за вимогу немайнового характеру ставка судового збору становила 487,20 грн. Такі кошти процесуальний закон не передбачає стягувати з відповідача, оскільки вони можуть бути повернуті позивачу на підставі ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі наведеного та

Outcome: partial