Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недійсним Договір про іпотечний кредит №2.07081457 від 02.08.2007 року, укладений між ним та відповідачем. Посилається в позові на те, що укладений між ним та відповідачем договір є Договором споживчого кредиту, а тому при його укладенні сторони мали дотримуватися вимог, визначених ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів». Аналогічні вимоги встановлені до таких договорів постановою Правління Національного банку України ві д 10.05.2007 року № 168 « Про затвердження Правил надання банками України інформаці споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», пунктом 2.1 якого передбачено, що банки зобов»язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, пунктом 3.1 вказаної постанови визначено, що банки зобов»язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов»язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов»язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно- обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов»язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Дані вимоги відповідачем при укладенні Кредитного договору з ним належним чином виконані не були. Так, при укладенні з ним Кредитного договору в порушення вимог п.п.»д» п.2 ст.11 Закону України» Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ йому така інформація надана не була, а лише в п. 1.5 кредитного договору було зазначено, що додаткові витрати несе позичальник, має укласти договори страхування майна та життя позичальника, але вартість таких послуг не вказується. Вважає, що в порушення ст.15 Закону відповідач не надав йому необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору і така інформація мала бути надана йому до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Виходячи з цього вважає, що відповідач не надав йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства, а примірник кредитного договору разом з додатками він отримав лише в день укладення договору та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами. Крім того, вважає кредитний договір несправедливим з точки зору п.2 ст.18 Закону, т.я. його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду йому, як споживачу. Несправедливою вважає умову встановлення жорстких обов»язків його, як споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Зазначає також, що складений банком кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає тільки наявність прав у банку, не встановлюючи їх для нього, як позичальника, і навпаки, вказаним договором встановлено відповідальність за невиконанії умов договору тільки для позичальника, при відсутності відповідальності за порушення умов договору з боку банку. Дисбаланс прав та обов»язків в спірному договорі полягає в наступному. Пунктом 6.1 спірного договору визначено обов»язки банку,які складаються лише з трьох пунктів, однак лише при умові здійснення певних дій ним, як споживачем, в той час, коли п.6.2 визначені його обов»язки,які складаються з дванадцяти пунктів. Права сторін за договором також мають суттєвий дисбаланс, т.я. за Кредитним договором банк має в декілька разів більше прав, ніж він, як позичальник. Вважає, що банком неправомірно в кредитному договорі передбачено право вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення, фактично дострокового розірвання кредитного договору в односторонньому порядку, в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якшо порушення умов кредитного договору з його боку, як споживача, не є істотним і суттєвими, та не впливають на основні права банку і не завдають йому збитків, той час, як йому , як споживачу, договір такого права не надає, тобто є очевидним дисбаланс сторін договору,а самі умови договору по відношенню до нього, як споживача, є дискримінаційними. З даних підпунктів договору можна зробити висновок, що при будь-якому погіршенні фінансового стану чи то кредитора, чи то позичальника, додаткові витрати буде нести тільки він, як позичальник. Пунктом 7 спірного договору передбачено відповідальність сторін, однак відповідальність передбачена тільки з його боку, а відповідальність відповідача даним пунктом не передбачена. Вважає ці умови такими, які тягнуть істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду йому, як споживачу. Крім того, вважає, що його права споживача є порушені, т.я. порушено принцип рівності сторін договору, як це визначено п.1 ч.4 ст.21 Закону України « Про захист прав споживачів». Порушенням такого принципу вважає те, що на момент укладення договору курс дол. США становив 1 = 5, 05 дол. США, а на день звернення до суду 1 = 16,02 дол. США, тобто сума боргу значно зросла. Зазначає також, що в порушення п. 3.8 вище приведеної постанови Правління Національного банку України при укладенні договору відповідач не повідомив його, що валютні ризики при виконанні договору несе лише він, а також не надав інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу. Згідно з п. 3.6. постанови Правління Національного банк України банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплачувати на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованою споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежів від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього зміг прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Кредитний договір передбачає умову, яка прямо суперечить даним вимогам, оскільки п. 2.5 договору передбачено сплату ним комісії за надання кредиту. Згідно з приведеною вище постановою Правління НБУ договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших правочинів, що можуть вчинятись за участю банківських установ. Відповідно до статті 19 Закону України « Про захист парв споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною . Підприємницька практика є такою. що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається інформація для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. При укладенні договору він не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору та наслідків його укладання через ненадання відповідачем повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. Представник позивача в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву,якою просить розглядати справу в його відсутності. Представник 3-ї особи також подав до суду заяву, якою просить розглядати справу в його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Посилається на те, що кредит був наданий позивачу для рефінансування кредитного боргу із збільшенням суми. 02.08.2007 року в якості забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором між банком та позивачем,а також його дружиною [PERSON] був укладений Іпотечний договір № 2.07081457, відповідно до умов якого Іпотекодавці передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 26.08.2010 року між банком та позивачем був укладений Додатковий договір до Кредитного договору, відповідно до п. 1 якого з 26.08.2010 року до 26.07.2011 року позичальник сплачує проценти за користування кредитом, виходячи з залишку заборгованості основної суми за Кредитом, яка станом на 26.08.2010 року становила 58 588, 35 дол. США. При цьому платежі з погашення основної суми заборгованості за кредитом не сплачується. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кредит був наданий позивачу для рефінансування кредитного боргу із збільшенням суми, а не для придбання продукції, як того вимагає Закон України «Про захист прав споживачів», а тому вимоги даного закону не розповсюджуються на правовідносини, які виникли між сторонами при укладенні договору. Вважає, що в такому випадку банк, як кредитор, не зобов»язаний був надавати позичальнику інформацію відповідно до п. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» та п. 2.1. Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Не дивлячись на це, позивачу при укладенні договору позивачу була надана вся необхідна інформація, передбачена даними нормативними актами, що підтверджується копією заявки - анкети, листком витрат, копією кредитного договору. Що стосується посилання на застовування банком нечесної підприємницької практики, послався на те, що згідно з ч. 2 ст. 19 закону відомості стосовно умов кредитування були повідомлені споживачу письмово перед укладанням Кредитного договору для запобігання непорозуміння та належного укладання договору. Виходячи з цього, просить у позові відмовити. Крім того, запереченнями на позов просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача в зв»язку з їх пропуском. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов»язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до преамбули Закону України « Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п.п.22, 23 ч.1 ст.1 Закону України « Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов»язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов»язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Судом встановлено, що 02.08.2007 року між ЗАТ »Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ »Платинум Банк», та позивачем був укладений Договір про іпотечний кредит №2.07081457, за умовами якого позивачу був наданий кредит у розмірі 62 000,00 дол. США на 240 місяців зі сплатою 10,0% річних. В якості забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором між сторонами був укладений Іпотечний договір № 2.07081457, відповідно до умов якого позивач та 3-я особа, як іпотекодавці, передали в іпотеку банку трикімнатну квартиру [ADDRESS]. 26.08.2010 року між банком та позивачем був укладений Додатковий договір до Кредитного договору, відповідно до п. 1 якого з 26.08.2010 року до 26.07.2011 року позивач мав сплачувати проценти за користування кредитом, виходячи з залишку заборгованості основної суми за кредитом, яка станом на 26.08.2010 року становила 58 588, 35 дол. США. При цьому платежі з погашення основної суми заборгованості за кредитом не мали сплачуватися. З п. 1.2. Кредитного договору вбачається, що кредит був наданий позивачу для рефінансування кредитного боргу із збільшенням суми, а не для придбання продукції, як це передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.3 ЦК України однією із засад цивільного судочинства є свобода договору. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з викладеного вище,суд вважає обґрунтованими твердження представника відповідача щодо того, що укладений з позивачем Кредитний договір не споживчим, а тому вимоги п.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» та Постанова Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» на відносини сторін не поширюється. Не дивлячись на це, з наданих представником відповідача доказів вбачається, що інформація, приведена позивачем в обгрунтування своїх вимог, при укладенні Кредитного договору йому була надана, що підтверджується його підписами в заявці - анкеті, листку витрат та самому змісті Кредитного договору. Виходячи з цього, суд вважає вимоги позивача безпідставними. Відповідно до ч.1, 4 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, при зверненні до суду позивач обґрунтовував свої вимоги Законом України» Про захист прав споживачів», які, відповідно до ч.3 ст.22 Закону звільняються від сплати судового збору за позовами, пов»язаними з порушенням їх прав. Виходячи з того, що за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку, що дія Закону України « Про захист прав споживачів» на правовідносини сторін не розповсюджується, а при зверненні до суду з точки зору закону суд позбавлений можливості для таких висновків, суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь держави 243, 60 гр. судового збору.

Outcome: approved