Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення, який в подальшому уточнив. Остаточно просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові та нежитлові приміщення №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові. А також здійснити поділ спільно нажитого майна подружжя шляхом виділення йому кухонного набору з умивальником та витяжкою, гардеробної та дивану, а відповідачу [PERSON] - газову плитку фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool; пральну машину фірми LG, холодильник фірми LG, мяке крісло та пуф, світильники в кількості 5 штук, килим турецький. Позов мотивує тим, що 24 березня 2015 року зареєстрував шлюб із відповідачем [PERSON], який рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року розірвано. На наступний день після реєстрації шлюбу уклав договори купівлі-продажу спірної квартири та нежитлового приміщення, на підставі яких за ним було зареєстровано право власності на вказане майно. Незважаючи на те, що вказані договори купівлі-продажу були укладено після реєстрації шлюбу, однак квартира та нежитлові приміщення були придбані ним ще задовго до укладення шлюбу за рахунок власних коштів шляхом укладення попередніх договорів від 16.10.2014 року, на підставі яких ним було внесено повну суму особистих коштів за вказане майно. У звязку з чим вважає спірну квартиру та нежитлові приміщення особистою приватною власністю, які не підлягають поділу в порядку ст.60 СК України як спільне майно подружжя. У звязку із заявленням відповідачкою майнових претензій на вказане майно звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Крім того, просить поділити спільно нажите з відповідачкою, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, майно у вигляді побутової техніки, меблів та предметів інтерєру. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, який ухвалою суду від 08.12.2016 року обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] Просить визнати квартиру №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові та нежитлові приміщення №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності на ? частину квартири та нежитлових приміщень, скасувавши при цьому попередню державну реєстрацію на вказане майно. Вимоги мотивує тим, що 24 березня 2015 року зареєструвала шлюб із позивачем [PERSON] На наступний день після реєстрації шлюбу її колишнім чоловіком, позивачем по справі, на підставі договорів купівлі-продажу від 25 березня 2015 року було придбано квартиру №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові (вартістю 331\~000,00 грн.) та нежитлові приміщення №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові (вартістю 130\~200,00 грн.). Оскільки частина коштів в розмірі 20\~000,00 доларів США для придбання вказаного житла була надана її батьками, що на її думку підтверджується долученими до матеріалів справи копіями виписок з банківських рахунків її батьків, а також довідками, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу порівну в порядку ст.60 СК України. У звязку з небажанням позивача в добровільному порядку поділити спільне майно звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, передбачених в ньому. Проти позову відповідача [PERSON] заперечили з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Позивач додатково пояснив, що 24.03.2015 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Задовго до укладення шлюбу прийняв рішення про придбання житла, оскільки мав намір створити сімю. Знайшовши забудовника та житло за власними уподобаннями вніс завдаток в розмірі 25 тисяч гривень, а згодом повну вартість майна шляхом банківського переказу та 16 жовтня 2014 року уклав попередні договори купівлі-продажу квартири та нежитлового приміщення. Усі внесені за житло кошти були його особистими коштами, отриманими від провадження підприємницької діяльності. Додав, що на наступний день після реєстрації шлюбу, а саме: 25.03.2015 року уклав основні договори купівлі-продажу квартири та нежитлового приміщення та зареєстрував право власності на себе на вказане майно. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем здійснював до вересня 2015 року ремонт у придбаній квартирі. Вважає, що незважаючи на те, що основний договір було укладено на другий день після реєстрації шлюбу, однак вартість вказаної квартири була повністю сплачена до реєстрації шлюбу, тому така є його особистою приватною власністю. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, обєднаний з ним позов підтримали в повному обсязі. Відповідач пояснила, що частину коштів розмірі 20\~000,00 доларів США на придбання позивачем спірної квартири та нежитлового приміщення надали її батьки, знявши в банку кошти з двох банківських вкладів. Вказане, на її думку, підтверджується долученими до матеріалів справи виписками банку по рахунках та довідками. Додала, що нотаріус їм розяснювала можливість укладення договорів на обох. Однак, колишній чоловік вмовив її укласти договори на нього, оскільки він давав більшу суму коштів на придбання майна. Вважає, що оскільки спірне майно придбано за спільні кошти та право власності на таке набуто після укладення шлюбу, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Крім того, пояснила, що за подаровані їм з чоловіком на весілля кошти було здійснено ремонт у квартирі, а також придбано побутову техніку та меблі. Приведені до присяги та допитані в судовому засіданні свідки позивача та сам позивач, який приведений до присяги, пояснили наступне. Зокрема, свідок [PERSON] пояснила, що спірна квартири та нежитлове приміщення було придбано її братом, позивачем по справі, за його власні кошти в розмірі 45\~000,00 доларів США, отримані від здійснення підприємницької діяльності. Кошти на придбання житла брат зберігав у неї. Підтвердила, що за весільні кошти було придбано побутову техніку для квартири. Про надані батьками відповідачки 20\~000,00 доларів США на купівлю житла їй нічого не відомо. Свідки [PERSON]І, [PERSON] пояснили, що знають сторін та перебувають з позивачем у дружніх відносинах, допомагали останньому у здійсненні ремонту у придбаній ним у 2014 році квартирі. Свідок [PERSON] додав, що був присутнім на новосіллі в новій квартирі. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивача по вул.Люблінській у м.Львові, де проживають його батьки. Вказала, що відповідачка за вказаною адресою не проживала. Свідок [PERSON] пояснив, що був забудовником спірної квартири. 16.10.2014 року уклав з [PERSON] попередній договір на придбання житла, в цей день було внесено повну суму вартості житла, розрахунки проходили у нотаріуса, крім зазначених осіб, були присутні [PERSON] та [PERSON] За його словами [PERSON] принесла кошти в сумі 20 тисяч доларів США, про походження цих коштів не запитував. При ньому в розмові нотаріус розяснював можливість укладення такого договору на двох: [PERSON] та [PERSON] Будь-яких інших документів зобовязального характеру при ньому не давалось і не обговорювалось. Свідок [PERSON] пояснила, що є мамою відповідача [PERSON] Підтвердила, що зняла депозит в банку в розмірі 20\~000,00 доларів США і передала [PERSON] для придбання житла. Жодних письмових документів чи розписок від [PERSON] не брала, як майбутньому зятю довіряла. Свідок [PERSON] пояснив, що дали донці для придбання житла спільно з [PERSON] 20 тисяч доларів США. Жодних письмових документів про те, що надали ці кошти, не мають. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання особистою приватною власністю квартири та нежитлового приміщення слід задоволити, в обєднаному позові [PERSON] до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності подружжя слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 березня 2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-СГ №252209 (а.с.6). Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 01.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.101). З долучених до матеріалів справи копій попередніх договорів від 16.10.2014 року, укладених між забудовником [PERSON] та позивачем [PERSON], встановлено, що у відповідності до вказаних договорів сторони зобовязувалися у строк до 01.03.2015 року укласти основні договори купівлі-продажу квартири №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові та нежитлових приміщень №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові. Згідно п.5 вказаних договорів покупець 16.10.2014 року сплатив продавцю кошти в розмірі 430\~571,00 грн. та 172\~229,00 грн. відповідно (а.с.38-45), що дорівнює повній вартості житлового та нежитлового приміщення. На виконання вимог попередніх договорів щодо сплати авансу позивачем [PERSON] було сплачено грошові суми в розмірі 430\~571,00 грн. та 172\~229,00 грн. відповідно, на підтвердження чого представив суду копії квитанції № 2696_19 від 16.10.2014 року та № 2696_20 від 16.10.2014 року (а.с.12). Договорами про внесення змін від 25.03.2015 року внесено зміни до попередніх договорів від 16.10.2014 року шляхом збільшення строку, протягом якого сторони зобовязані укласти основні договори, а саме: до 26.03.2015 року, та зменшено розмір авансу, який підлягає до сплати покупцем за квартиру та нежитлове приміщення до 331\~000,00 грн. та 130200,00 грн. відповідно (а.с.191-192). З пояснень позивача, даних в судовому засіданні встановлено, що станом на 25.03.2015 року йому особисто було повернуто частину внесеного авансу по договору від 16.10.2014 року в сумі 170\~000,00 грн. 25.03.2015 року позивачем [PERSON] укладено договори купівлі-продажу квартири №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові та нежитлових приміщень №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові (а.с.7-9). Згідно п.7 вказаних договорів встановлено, що гроші за придбану квартиру та нежитлові приміщення, оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. У вищезазначений день було лише юридично завершено угоду, яка фактично була оплачена ще 16.10.2014 року після здачі даного будинку в експлуатацію. Тому твердження відповідача про те, що основний договір було укладено після реєстрації шлюбу, а відтак майно є спільною сумісною власністю подружжя, є помилковим, оскільки 25.03.2015 року письмово завершено основну частину угоди 2014 року, коли було повністю внесено кошти. Дана угода в конкретному випадку була лише підставою для подальшої реєстрації права власності. На підставі вказаних вище договорів купівлі-продажу 25.03.2015 року було внесено відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру №20 в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові та нежитлові приміщення №20 «п», що знаходяться в будинку №5»а» по вул.Земельній у м.Львові, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10-11). Статтею 60 СК України закріплено презумпцію спільності майна подружжя. У відповідності до положень вказаної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Однак згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 07.12.2016 року у справі №6-1568цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти \~або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи обставини справи на предмет відповідності вищевказаним положенням законодавства, суд виходить з наступного. Сторони звертаючись до суду з кардинально протилежними вимогами про визнання майна особистою приватною власністю та спільною сумісною власністю подружжя обґрунтовують такі: позивач придбанням спірного майна за особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності, відповідач придбання майна за спільні кошти подружжя. Оцінюючи покликання відповідачки [PERSON] про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю, оскільки придбане за спільні кошти, на предмет обґрунтованості та підтвердження відповідними доказами суд враховує наступне. Відповідач [PERSON], вважаючи придбану та зареєстровану на позивача [PERSON] квартиру та нежитлове приміщення обєктом спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовує це тим, що частину коштів, в розмірі 20\~000,00 доларів США, на придбання такого майна було надано її батьками. На її думку, вказане підтверджується долученими до матеріалів справи виписками по рахунках, довідками банку та показами свідків. Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України, закріплено обовязок доказування, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Законодавством закріплено чотири обовязкових властивостей доказу, асаме:належність, достовірність, достатність та допустимість, за наявності яких в сукупності, останній може бути врахований судом на підтвердження або спростування тих чи інших обставин справи. З долучених відповідачем до матеріалів справи копій виписок з банківських рахунків її батьків №57U9-NTSV-N4P7-3FGN та №F1GB-T5BQ-MNKL-1QJH, а також довідок №0000000709773444, №0000000704687723 судом встановлено, що дійсно в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на імя [PERSON] (мати відповідача) та [PERSON] (батько відповідача) було відкрито банківські рахунки, на які останні здійснювали грошові вклади. 29.04.2014 року вклад в сумі 12\~260,33 доларів США, а 19.08.2014 року 10729,53 доларів США, було знято, а рахунки закрито (а.с.54-59). Таким чином, вказаними документами підтверджено факт належності батькам відповідачки відповідних грошових коштів, однак такі не свідчать про те, що саме зняті кошти в розмірі 20\~000,00 доларів США було передано на придбання спірної квартири та нежитлового приміщення. Відтак вказані банківські документи не є належним доказом у справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Крім того, спірна грошова сума в даному випадку була визначена родовими ознаками та не була індивідуалізована шляхом запису номерів грошових знаків. Аналізуючи пояснення [PERSON] та [PERSON], суд до таких ставиться критично. Свідок [PERSON] документально підтвердила зняття коштів з рахунків, однак на думку суду це не може свідчити про те, що такі кошти були передані для придбання житла. Підтвердила, що будь-яких письмових документів щодо передачі [PERSON] таких коштів немає. Суд надає віри поясненням свідка [PERSON] про те, що [PERSON] принесла під час оформлення договору кошти, однак які кошти, яке їх походження підтвердити не міг. При ньому будь-якої розмови не велось, розписка не отримувалась. Беручи до уваги одні доказі та відкидаючи інші, суд повинен бути переконаним в тому, що вони є належними, допустимими, достатніми та достовірними. Враховуючи вищенаведене, суд вважає такі докази недопустимими та такими, що ґрунтується на припущеннях. А тому вважає, що відповідачка [PERSON] не довела факту особистої майнової участі у придбанні майна, а тому в позові про поділ спільної сумісної власності подружжя відмовляє. Статтею 63 СК України закріплено загальні умови здійснення подружжям права спільної сумісної власності, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.66 СК України передбачено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, зясувати час і джерело його придбання. Судом встановлено, що за період перебування сторін у шлюбі ними було придбано за спільні кошти: кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48\~400,00 грн., гардеробну вартістю 3500,00 грн., диван вартістю 8990,00 грн, газову плитку фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool вартістю 20400,00 грн.; пральну машину фірми LG вартістю 9022,00 грн., холодильник фірми LG вартістю 11277,00 грн., мяке крісло та пуф вартістю 2000,00 грн., світильники в кількості 5 штук вартістю 5000 грн., килим турецький вартістю 2400,00 грн. Відповідач [PERSON] вважає з переліченого вище майна особистим майном пральну машину фірми LG та холодильник фірми LG, на підтвердження чого представила видаткову накладну (а.с.200), яка, на думку суду, свідчить про наміри придбання, а не придбання. На противагу цьому позивач надав рахунок та чек про сплату (а.с.198-199). Тому суд вважає, що ці дві речі підлягають поділу. Оскільки сторони в судовому засіданні погодили вартість та умови поділу, крім вищезазначеного, набутого за час спільного проживання після реєстрації шлюбу майна у вигляді: побутової техніки, предметів інтерєру та ін., то суд вважає, що спільно нажите майно подружжя слід поділити наступним чином: 1) виділити [PERSON] кухонний набір з умивальником та витяжкою вартістю 48\~400,00 грн., гардеробну вартістю 3500,00 грн., диван вартістю 8990,00 грн. 2) виділити [PERSON] газову плитку фірми Whirpool, духовку фірми Whirpool, мікрохвильову піч фірми Whirpool вартістю 20400,00 грн.; пральну машину фірми LG вартістю 9022,00 грн., холодильник фірми LG вартістю 11277,00 грн., мяке крісло та пуф вартістю 2000,00 грн., світильники в кількості 5 штук вартістю 5000 грн., килим турецький вартістю 2400,00 грн. Оскільки вартість присудженого позивачу майна є більшою, аніж вартість присудженого відповідачу майна, то з позивача на користь відповідача слід стягнути 4961,00 грн. різниці у вартості майна. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Так як первісний позов [PERSON] задоволено в повному обсязі, то з відповідача на його користь підлягає стягненню 4612,00 грн. судового збору, сплаченого останнім при поданні позовної заяви.

Outcome: approved