Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в розмірі 7000 гривень 00 копійок на підставі розписки від 06 вересня 2016 року. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 06 вересня 2016 року ним було надано в борг [PERSON] грошові кошти в сумі 7000 гривень, на підтвердження отримання яких вона власноручно написала розписку, згідно якої зобовязалася повернути отримані грошові кошти в строк до 06 жовтня 2016 року, а на день звернення з позовом до суду їх не повернула. З посиланням на ст.1049 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 7000 гривень та судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судових засіданнях пояснив, що відповідачка є подругою його племінниці та 06 вересня 2016 року попросила у нього в борг 7\~000 гривень, на що він погодився, проте попросив написати розписку, в якій зазначити термін повернення грошових коштів до 06 жовтня 2016 року. Однак 06 жовтня 2016 року відповідачка кошти не повернула, відмовилася це робити з посиланням не те, що не має грошей, тому він змушений був звернутися з позовом до суду. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 30 травня 2017 року (а.с.58-59), в судовому засіданні 14 липня 2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав суду пояснення, відповідно яких позивач 06 вересня 2016 року надав в борг відповідачці грошові кошти в розмірі 7\~000 гривень 00 копійок на її особисті потреби з умовою повернення їх в строк до 06 жовтня 2016 року, про що нею власноручно було написано розписку, проте від виконання свого зобовязання ухиляється. Вважає, що розписка є належним доказом отримання грошових коштів у борг, а тому просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], в судових засіданнях пояснила, що в другій половині серпня 2016 року прийшла працювати до позивача в магазин продавцем без оформлення трудових відносин, пропрацювала два тижні, а після ревізії виявили недостачу в розмірі 7000 гривень. Позивач вигнав її з магазину, погрожував, змусив написати боргову розписку, що ніби то вона отримала у нього в борг гроші, на що вона відмовилася, але він сказав, що зробить ще одну ревізію. Через тиждень вона йому зателефонувала, він повідомив, що недостачі немає, але на поверненні боргу наполягав. 06 вересня 2016 року вона написала розписку під диктовку позивача, а з позовної заяви та додатків до неї дізналася, що в розписці [PERSON] дописав щось стосовно строку повернення боргу. Відповідачка позов не визнала, пояснивши що грошові кошти від позивача вона не отримувала, а розписка була нею написана не на підтвердження отримання грошових коштів, а у звязку з тим, що начебто існує недостача в розмірі 7\~000 гривень. В розписці вона не писала, що отримала гроші в борг, а лише зазначила що зобовязується повернути 7\~000 гривень. Пояснила суду, що будь-які грошові кошти від позивача не отримувала, а розписка була нею написана під примусом. Крім того, вона чекала поки позивач проведе в своєму магазині ревізію та сподівалася на те, що недостачі не буде, а тому навіть не збиралася повертати кошти яких вона навіть не брала у позивача. Позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача адвокат [PERSON] який діє на підставі угоди про надання правової допомоги (а.с.37-38), в судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що оскільки відповідно до положень ст. 1046 ЦК України договір позики є реальним, то правовідносини з договору позики виникають після передачі грошових коштів, проте розписка від 06 вересня 2016 року не свідчить про те, що відбувся факт передачі грошових коштів, а відповідач заперечує що отримувала такі кошти від позивача. На підставі зазначеного, представник відповідача вважає, що правовідносини договору позики між сторонами не виникли, а виникли інші правовідносини з приводу трудових відносин між позивачем як роботодавцем та відповідачкою як працівником без належного оформлення, про що внесені відомості до ЄДРДР за ч. 1 ст. 172 КК України. Вважає, що розписка, яка надана позивачем, не може свідчити про виникнення відносин на підставі позики, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п. 5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гpивень, а отже договір позики на суму, що перевищує не менш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 170 гривень, повинен укладатися в письмовій формі. Судом встановлено, що 06 вересня 2016 року [PERSON] власноручно написала розписку, згідно якої зобовязалася віддати гроші в сумі 7000 гривень 00 копійок (а.с.5), в строк до 06 жовтня 2016 року. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала факту написання нею власноручно такої розписки, проте заперечувала що відбулася передача грошових коштів, оскільки розписка була написана нею не у звязку з виникненням між сторонами правовідносин з договору позики, а у звязку з не оформленими трудовими відносинами. Згідно ст.ст. 10, 27 ЦПК України позивач повинен довести та надати суду докази на обґрунтування своїх позовних вимог, а відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі, а якщо подані копії письмового доказу, суд за клопотанням сторін, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними позовних вимог. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Проте під час дослідження розписки від 06 вересня 2016 року судом було встановлено, що хоча такий письмовий документ і має назву «розписка», проте він не має правової природи щодо підтвердження існування між сторонами правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки не зазначено про те, що [PERSON] отримувала від позивача грошові кошти, та навіть не зазначено кому саме вона зобовязалася повернути гроші. Оскільки ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка, яка посвідчує передання визначеної грошової суми, то розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови про отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Судом встановлено, що згідно розписки від 06 вересня 2016 року [PERSON] зобовязалася віддати грошові кошти в сумі 7000 гривень в строк до 06 жовтня 2016 року, проте розписка не містить посилання про те, що відповідач отримувала або їй передавалися позивачем грошові кошти в такій сумі, ані посилання на те, ким саме їй передавалися такі грошові кошти, ані посилання на те, кому саме вона повинна повернути гроші, а зазначення в розписці на те, що [PERSON] згоден зі строком повернення до 06 жовтня 2016 року не морже свідчити про те, що такі грошові кошти надавалися саме ним, та що саме йому відповідачка зобовязалася їх повернути. Таким чином, судом встановлено, що дана розписка не може свідчити про виникнення між сторонами правовідносин щодо укладання договору позики, оскільки відповідачкою не було зазначено про те, що вона отримала від позивачки грошові кошти, а позивачем не було доведено суду існування правовідносин, які виникають з договору позики будь-якими іншими належними доказами. Висновок суду про відсутність між сторонами правовідносин, які виникають між сторонами з договору позики узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 та від 11 листопада 2015\~року у справі № 6-1967цс15, в яких ВСУ зазначив, що судами неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики, а підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Суд зазначає, що посилання представника відповідача на постанову ВСУ №6-50цс 16 доводить лише те, що форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Проте в даному спорі відсутній договір позики, а наявна лише розписка, яка не може бути визнана судом як доказ укладання договору позики, оскільки остання не містить обовязкових умов про отримання грошових коштів, а наявність будь-якої розписки не може вважатися доказом існування між сторонами відносин позики. З урахуванням наведеного, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні. У звязку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed