Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 02 січня 2018 року за його рідним братом - [PERSON] було зареєстровано право власності на земельні ділянки розміром 3,3 га та 0,56 га, які знаходяться на території Плавнінської сільської ради Ренійського району Одеської області, цільове призначення яких є ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідач є громадянином США, а тому відповідно до вимог ст. 81 ЗК України, як іноземець, який набув право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, він повинен здійснити відчуження цих ділянок. Таким чином, 28 квітня 2018 року між сторонами було укладено договір дарування за яким відповідач передав безоплатно у власність позивача вказані земельні ділянки. Договір було посвідчено нотаріально державним нотаріусом Штата Кароліна Светланою Намонюк та здійснено апостиль цього договору. Однак провести державну реєстрацію набутого за договором дарування права власності позивач не зміг, у зв`язку із тим, що його право власності не визнається третіми особами. А тому позивач змушений звернутися до суду для захисту свого майнового права. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Д.С., відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Представник відповідача, Центру надання адміністративних послуг Ренійської районної державної адміністрації Одеської області, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належними чином, причини неявки суду не відомі. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно дост.9 Конституції Україниє частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку по можливість закінчення розгляду справи за відсутністю [PERSON] Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 02 січня 2018 року за рідним братом позивача - [PERSON] було зареєстровано право власності на земельні ділянки розміром 3,3 га та 0,56 га, які знаходяться на території Плавнінської сільської ради Ренійського району Одеської області, цільове призначення яких є ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідач є громадянином США, а тому відповідно до вимог ст. 81 ЗК України, як іноземець, який набув право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, він повинен здійснити відчуження цих ділянок. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Таким чином, 28 квітня 2018 року між сторонами було укладено договір дарування за яким відповідач передав безоплатно у власність позивача вказані земельні ділянки. Договір було посвідчено нотаріально державним нотаріусом Штата Кароліна Светланою Намонюк та здійснено апостиль цього договору. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 13 Закону України «Про міжнародне право» передбачено, що документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ч. 2 ст. 31 Закону України «Про міжнародне право», форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно із ч.2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову з метою недопущення порушення права власності позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved