Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.02.2006 вони з відповідачкою зареєстрували шлюб, який було розірвано згідно рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09.04.2020. 17.09.2008 ними було придбано житловий будинок в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу, Янчук В.О. 11.10.2008 право власності на вищезазначений житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] 10.03.2010 їй було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0740 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 7420610100:01:005:5070. Так як житловий будинок був придбаний під час перебування в шлюбі, а тому є спільним сумісним майном подружжя і він має право на Ѕ його частину. З урахуванням того, що він має право на Ѕ частину будинку, до нього переходить і право власності на Ѕ частину земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Тому просить поділити будинок та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS] між ним та [PERSON] та визнати за ними право власності на вказане майно по Ѕ частині за кожним, а також стягнути з відповідачки судовий збір, сплачений при поданні позову та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5880, 00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачка та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог та вказали, що житловий будинок придбавався за її особисті кошти, частину яких надала мати відповідачки, а не за спільні кошти подружжя. На час придбання будинку відповідач ніде не працював та не мав постійного доходу. Зазначили, що будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] , тому підстав для поділу будинку та земельної ділянки немає. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що з 11.02.2006 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 09.04.2020. Як видно із договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Янчук В.О. 17.09.2008, в період перебування сторін в шлюбі було придбано житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці Бобровицької міської ради (а.с.12). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20544320, право власності на вищезазначений житловий будинок за [PERSON] було зареєстровано 11.10.2008 (а.с.13). Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. В п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, з досліджених матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] є спільним майном подружжя[PERSON] та [PERSON] . Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами слід поділити між сторонами шляхом виділу кожному по Ѕ частині. Разом з тим, суд не враховує посилання відповідачки та її представника на те, що будинок був придбаний за її особисті кошти, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного надано не було. Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З дослідженого в судовому засіданні державного акту серії ЯВ №979365, виданого 10.03.2010 видно, що згідно рішення 23 сесії 5 скликання Бобровицької міської ради від 22.05.2009 [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 0740 га., яка розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 7420610100:01:005:5070. (а.с.17). Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №61-3478 св 18. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою та четвертою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/18560/16, від 04 грудня 2018 року, чинне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Такий перехід відбувається відповідно до законодавства незалежно від волі особи - попереднього власника земельної ділянки. Принцип спільної юридичної долі нерухомого майна та земельної ділянки має на меті дотримання законних прав та інтересів власника нерухомого майна, а також забезпечення можливості реалізації ним відповідних правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Враховуючи викладене вище та те, що житловий будинок, розташований по [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя Буланих і кожному з них належить по Ѕ частині будинку з господарськими будівлями, тому до [PERSON] , як власника нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці перейшло право власності і на Ѕ її частину, а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Відповідності до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позову. При визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за надану правову допомогу слід зазначити таке. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги від 20.05.2020 №60, укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] згідно якого адвокат зобов`язався надати клієнту консультаційні та правові послуги по справі, а клієнт зобов`язався сплатити винагороду адвокатові за виконані послуги. Як видно із наданого позивачем розрахунку суми судових витрат та квитанції до прибуткового касового ордера, його витрати на професійну правову допомогу складають 5000 грн., з яких 500 грн. було витрачено на вивчення справи, консультацію та узгодження правової позиції по справі (1 год.); 2000 грн. на підготовку та написання позовної заяви (4 год.) та 2500 грн. - надання професійної правничої допомоги в судових засіданнях (а.с.47, 48). З огляду на те, що предметом спору є справа незначної складності, враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, тривалість судових засідань, в яких приймала участь представниця позивача, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу є неспівмірною з вимогами, які заявлені у позовній заяві, суд вважає за необхідне зменшити заявлений розмір витрат на надання правничої допомоги до 3320 гривень.

Outcome: partial