Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, яким остаточно просить стягнути з останніх солідарно на користь позивача та її малолітньої дитини [PERSON] завдану моральну шкоду у сумі 100000 грн. та майнову шкоду у сумі 128227,5 грн., а всього, на загальну суму 228227,5 грн., з яких 103580 грн. стягнути одноразово, а іншу суму у розмірі 124647,5 грн. стягнути шляхом щомісячних платежів до набуття дитиною повноліття. Обґрунтовуючи доводи позову позивач зазначає, ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2013р. кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] закрито і останнього звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.140 КК України. Судом встановлено, що [PERSON], будучи професором кафедри Харківської медичної академії післядипломної освіти (далі ХМАПО), не маючи станом на [INFO] належної кваліфікації уролога, внаслідок недбалого ставлення до професійних обов'язків, провів в хірургічному відділенні Харківської обласної клінічної травматологічної лікарні (далі ХОКТЛ), що є базою кафедри ХМАПО, хірургічне оперативне втручання хворому [PERSON] - видалення нирки і сечоводу, під час чого [PERSON] помер. Згідно висновків комісійної судово-медичної експертизи, додаткової комісійної судово-медичної експертизи основним у настанні смерті [PERSON] з'явилися дії оперуючого [PERSON] Діями відповідача завдано позивачу моральну та матеріальну шкоду. Оскільки у [PERSON] на час проведення операції [PERSON] була відсутня кваліфікація лікаря-уролога і останній не мав права проводити оперативне втручання, а ХМАПО дозволено займатися лікувальною діяльністю і те, що ХОКТЛ не мала дозволу на проведення хірургічного втручання за урологічним напрямком. Позивач просить стягнути вчинену шкоду з відповідачів у солідарному порядку. Так як чоловік позивача працював водієм в іноземному підприємстві «Еолія» і отримував заробітну плату, то з урахуванням мінімальної заробітної плати, з її змінами, на утримання сина протягом 208 місяців до досягнення ним повноліття, розмір матеріальної шкоди становить 118298,5грн. Крім того, на день смерті чоловіка та до 01.06.2010р., позивач знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною, розмір шкоди складає 6349грн. Витрати на поховання чоловіка склали 3580грн. Внаслідок смерті чоловіка позивач отримала значні душевні страждання, залишилась на самоті з грудною дитиною, перед позивачем ніхто не вибачився, тому оцінює вчинену моральну шкоду в розмірі 100000грн., що і просить стягнути з відповідачів. Представник позивача підтримав викладені обставини і вимоги позову у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував, просить відмовити у задоволені позову в повному об'ємі, посилаючись на те, що кримінальне провадження стосовно [PERSON] на підставі ст. 49 КК України, у зв'язку з чим не досліджувались обставини кримінального правопорушення та не винесено обвинувального вироку, а тому [PERSON] не може нести цивільно-правову відповідальність. Представники відповідачів ХМАПО та ХОКТЛ також вимоги позову не визнали, надавши письмові заперечення, посилаючись на відсутність доведеної вини їх працівників та на те, що [PERSON] безпосередньо перед госпіталізацією ознайомлений з можливими наслідками його лікування та погодившись на оперативне лікування в ХОКТЛ. Суд, вислухавши сторони, вивчивши доводи позивача та заперечення відповідачів, дослідивши матеріали цивільної та кримінальної справи, надані сторонами докази, вважає вимоги позову такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до правил ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від шлюбу [INFO] народилась дитина - [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Такі обставини підтверджено копіями свідоцтва про шлюб, свідоцтва про народження та про смерть (а.с.11-13). 03.12.2013р. ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України та кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, закрито на підставі правил ст.. 49 КК України (а.с.9). Ухвалою суду від 03.12.2013р. зокрема встановлено, що [PERSON] не мав сертифіката лікаря-уролога та згідно наказу № 61-к від 26.09.2008р. припинено виплату доплати за лікувально-діагностичну діяльність на підставі відсутності посвідчення про кваліфікаційну категорію, недбало ставлячись до своїх професійних обов'язків, в хірургічному відділенні ХОКТЛ, що є клінічною базою кафедри ендоскопії, хірургії та топографічної анатомії ХМАПО, [INFO] о 09.20, [PERSON], неналежно виконуючи свої професійні обов'язки, внаслідок недбалого до них ставлення, особисто провів хірургічне оперативне втручання хворому [PERSON] - правобічна нефруретеректомія (видалення нирки і сечоводу) за участю двох асистентів [PERSON] і [PERSON] Під час проведення оперативного втручання хворому пошкоджено нижню полу вену, що визвало масивну кровотечу, падіння артеріального тиску. Незважаючи на проведену інтенсивну терапію, хворий [PERSON] помер. Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 118-КЕ2009 від 30.07.2009р., в процесі проведення оперативного втручання хворому [PERSON] під час видалення нирки оперуючим лікарем [PERSON] пошкоджено нижню порожнину вену, що і стало причиною смерті хворого. Згідно висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 239 від 16.05.2011р. основним в настанні летального результату з'явилися дії оперуючого [PERSON], пов'язані з невиправданим розширенням обсягу хірургічного втручання - нефруретеректомія, при якому відбулося ятрогенне пошкодження нижньої порожниної вени. Окрім цього, в судовому засіданні досліджувались вищевказані висновки експертів (а.с.81-105), а також матеріали кримінальної справи № за обвинуваченням [PERSON] за ч.1 ст. 140 КК України. Відповідно до вимог КПК України, КК України обов'язок відшкодування збитків завданих кримінальним правопорушенням лежить на особі (особах) яка його вчинила, або на особах, які за Законом мають нести цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння. Загальною підставою для цивільно-правової відповідальності є встановлення вини особи, яка має нести таку відповідальність. Відповідно до положень ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.» Так, як встановлено відносно відповідача [PERSON] Фрунзенським районним судом м. Харкова закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 140 КК України у зв'язку із звільненням від кримінальної відповідальності відповідно до вимог ст. 49 КК України. Незважаючи на те, що відносно [PERSON] відсутній обвинувальний вирок, суд, дослідивши в судовому засіданні вищевказану постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова щодо звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності, матеріали кримінальної справи, вважає, що останній звільнений від кримінальної відповідальності, у зв'язку із нереабілітуючими обставинами та надав свою згоду суду на таке звільнення, не оспорюючи свою винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Отже, суд вважає винність [PERSON] встановленою та такою що не підлягає доказуванню у зв'язку з встановленням її рішенням суду, що набрало законної сили. Посилання представника відповідача [PERSON] про відсутність обвинувального вироку відносно останнього в обґрунтування заперечень, є на думку суду, надуманим, спростовуються вищенаведеним. Далі, із посвідчення лікаря - уролога вищої кваліфікації [NUMBER] від 05.07.1993р. вбачається, що посвідчення дійсно до 05.07.1998р. (а.с. ). Сертифікат СПб № [NUMBER] від 04.02.2002р., виданий Санкт-Петербузькою МАПО, не легалізований Центральною атестаційною комісією МОЗ України, що в порушення вимог п. 1.7.2 Положення «Про подальше удосконалення атестації лікарів», затвердженого наказом № 359 від 19.12.1997р. МОЗ України, не надавав права займатися лікувальною діяльністю. Окрім цього, дія вказаного сертифікату припиняється 05.02.2007р. Із витягу з наказу № 310-у від 13.10.2008р. ХМАПО «Про зарахування лікарів-курсантів» вбачається, відкритим цикл № 1124 (за індивідуальним планом) хірургія, спеціалізація /хірургія та проктологія/ з 06.10.2008 до 30.06.2009, з 01.09.2009 до 18.09.2009; на цикл зарахований [PERSON] 06.10.2008р. (а.с.49). Таким чином, відсутність у [PERSON] станом на [INFO] підтвердженої кваліфікації лікаря-уролога, у зв'язку з чим, згідно наказу МОЗ № 359 від 19.12.1997р. [PERSON] не давала права займатися лікувальною діяльністю, без попереднього проходження стажування в порядку, передбаченому наказом МОЗ України № 48від 17.09.1993р. На час проведення операції [PERSON], [PERSON] стажування не пройшов і категорію лікаря-уролога не підтвердив. Згідно з посадовою інструкцією професора кафедри хірургії та топографічної анатомії ХМАПО від 14.10ю2008р., професору [PERSON] дозволено займатися лікувальною діяльністю та працювати за сумісництвом, а також на умовах погодинної оплати в інших навчальних та медичних закладах. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що керівництво ХМАПО при наявності недійсного сертифікату, не направлення [PERSON] для проходження атестації, відсутності заборони здійснення лікувальної діяльності без проходження стажування, повинно нести відповідальність за недотримання кваліфікаційних вимог особами, що займаються певними видами медичної діяльності відповідно до ЗУ «Основи законодавства про охорону здоров'я». Такі висновки зроблені і відповідачем ХМАПО, викладені у відгуку на позовну заяву. Разом з цим, на думку суду, заперечення представника ХМАПО щодо висунутих вимог солідарної відповідальності, є непереконливими і такими, що не спростовують встановлених висновків суду. Далі, із довідки за результатами комісійного розгляду скарги [PERSON] стосовно неналежного надання медичної допомоги лікарем [PERSON] вбачається, в тому числі, що хворий [PERSON] планово госпіталізований у заклад, що не має ліцензії на медичну практику із профілю захворювання, що мав хворий, у відділення, що не має спеціалізованих урологічних ліжок; лікарі, що виконували операцію, не мали необхідної спеціалізації з урології; обсяг до операційного обстеження та підготовки хворого на відповідав вимогам стандартів та особливостям стану хворого; неповний обсяг до операційного обстеження хворого не дозволив зробити ефективний вибір тактики операційного втручання; у лікарні не забезпечується контроль за дотриманням профілів спеціалізованої допомоги, вказаних в ліцензії на медичну практику закладу тощо (а.с.69-80). Відповідно до наказів № № 30, 31 від 13.01.2009р. по КЗОЗ ХОКТЛ, виданих за результатами комісійного розгляду скарги [PERSON] стосовно неналежного надання медичної допомоги лікарем [PERSON], яку складено комісією ГУ охорони здоров'я ХОДА від 15.01.2009р. за № П-1945-07, завідуючого хірургічним відділенням ХОКТЛ [PERSON] звільнено з посади та переведено на посаду лікаря-хірурга цього відділення, начальнику медичної частини ХОТКЛ [PERSON] оголошено догану (а.с.146,147 ). Отже, суд надійшов до висновку, що відповідач ХОКТЛ при відсутності в переліку видів медичної допомоги згідно ліцензії МОЗ України від 20.12.2007р., відсутності медичної практики за спеціальністю урологія, не мала права проводити хірургічне втручання за урологічним напрямком. Надання з боку ХОТКЛ договору про спільну роботу кафедри ендоскопії, хірургії та топографічної анатомії ХМАПО і ХОТКЛ від 17.11.2004р. і наявність згоди [PERSON] на операцію у вказаному медичному закладі не спростовують висновків суду. Заперечення щодо вимог позову з посиланням на те, що лікарня мала право на допуск кваліфікованого лікаря-уролога на проведення оперативного втручання і те, що згідно ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров'я» медичний працівник зобов'язаний подавати першу невідкладну допомогу при нещасних випадках і гострих захворювань тощо, спростовуються вищенаведеними доказами та висновками. Отже, проаналізувавши вищевикладене, дослідивши докази, суд надійшов до висновку, що в діях відповідачів по справі є прямий причинний зв'язок, що відобразився в бездіяльності керівництва ХМАПО, неправомірних дій з боку керівництва ХОТКЛ і лікаря [PERSON] при проведенні операції [PERSON] [INFO], що призвело до летального результату. Положеннями ЦК України передбачено презумпцію вини відповідача внаслідок заподіяння шкоди (ч.2 ст. 1166), у зв'язку з чим, саме на відповідачі полягає обов'язок доведення, що шкоду завдано не з їх вини. Між тим,з боку відповідачів будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність вини кожного, в підтвердження своїх заперечень не надано. Не містять таких доказів і матеріали справи. Далі, положеннями ст. 1200 ЦК України, а саме частиною першою, встановлено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого народжена після його смерті. Відповідно до ч. 1 вказаної статті шкода відшкодовується дитині, до досягнення нею вісімнадцяти років. Згідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України, особам, визначеним у п.1-5 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого із вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають право на відшкодування шкоди. Положеннями частини 4 ст. 1200 ЦК України встановлено, що розмір відшкодування, обчислений для кожної з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданою смертю годувальника не підлягає подальшому перерахунку. Із довідки про доходи №299 від 20.02.2009 р. вбачається, що [PERSON] працював водієм в іноземному підприємстві «Еолія» та протягом червня - листопаду 2008 року отримав суму у вигляді заробітної платні, яка складала 2678,65 грн. Таким чином, середньомісячний заробіток (доход) [PERSON] складав: 2678,50грн./6 місяців = 446,41 грн. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 04.04.2008р. [PERSON], батьком якого є [PERSON], народився [INFO] Отже, [PERSON] досягне вісімнадцятирічного віку [INFO]. Смерть [PERSON] настала [INFO] Виходячи із викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування сум, які останній мав право отримати від свого батька на своє утримання протягом 210 місяців. Також, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позову в частині відшкодування шкоди на утримання малолітньої дитини в розмірі 31249,17грн., виходячи з наступного розрахунку: 2678,50грн./6місяців/3 члени сім'ї*210 місяців утримання = 31249,17грн. Судом не беруться до уваги розрахунки позивача з урахуванням мінімальної заробітної плати на підставі ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та інших Законів, із яких вбачається, що середньомісячний заробіток не може бути меншим, ніж мінімальна заробітна плата, і сума відшкодування на думку позивача повинна становити 118298,5грн., оскільки такі посилання і, відповідно, розрахунок, є помилковим і не відповідає вимогам чинного законодавства. Положеннями ст. 1202 ЦК України встановлено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального положення фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки на перед. Суд вважає за необхідне відшкодувати призначене [PERSON] у вигляді сум, які він мав право отримати від свого батька на своє утримання в одноразовому порядку. Далі, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів грошову суму, яка належить до сплати в якості відшкодування сум на її утримання у зв'язку із перебуванням у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання одному з батьків або другому з подружжя чи іншому членів сім'ї незалежно від віку і працездатності, якщо вино не працюють і здійснюють догляд за дітьми. Встановлено, що позивач на день смерті чоловіка і до 01.06.2010р. перебувала у декретної відпустці по догляду за дитиною (а.с.17), тому має право на відшкодування шкоди протягом 18 місяців, що становить 6349грн. Далі, що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів витрат на поховання, суд вважає, що такі вимоги також підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Як вбачається із матеріалів справи, витрати на поховання [PERSON] становлять 3580грн. (а.с. 14). Отже, суд вважає за обґрунтоване та доведеним вчинену матеріальну шкоду позивачу на загальну суму 41178грн., яку за доцільне стягнути в одноразовому порядку на користь позивача і дитини. Далі, відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. При цьому, відповідно до ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховується вимоги розумності і справедливості. З положень п. 1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Позивач посилається на те, що смерть її чоловіка [PERSON] внаслідок винних дій відповідачів, завдала їй значних моральних страждань, що тяжко позначилися як на стані її здоров'я так і в цілому на укладі її життя. Також позивач вкладала значних зусиль для стабілізації психологічного здоров'я, так як залишилась на самоті з грудною дитиною на руках. У зв'язку із смертю чоловіка вона втратила душевний спокій, постійно перебуває у стані депресії та життя для неї втратило сенс. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року зі змінами від 25 травня 2001 року «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при встановленні вказаного факту судом враховується характер і об'єм страждань, які заподіяні позивачу, характер немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін, стан здоров'я потерпілого, необхідність поновлення попереднього стану та інше. Отже, визначаючи суму грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною ціністю, позивач зазнала моральних страждань через втрату рідної людини, чоловіка віком 32 років, перебуваючи в декретної відпуски за доглядом за дитиною 8 місячного віку, а тому на підставі ст.. 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи,виходячи із принципів розумності та справедливості, вважаючи, що розумним і справедливим розміром морального відшкодування в грошовому еквіваленті буде 100000грн., а тому позовні вимоги в цієї частині підлягають задоволенню. Відповідно до правил ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловіку (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з не однією сім'єю. Далі, положеннями ст. 1190 ЦК України встановлено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Отже, відповідачі мають нести солідарну відповідальність перед позивачем, внаслідок встановленого прямого причинного зв'язку між їх діяннями, як вже встановлено вище текстом рішення, в результаті чого стало можливим неналежне виконання керівництвом ХМАПО та КЗОЗ ХОКТЛ, лікарем [PERSON], своїх професійних обов'язків, що обумовлено недбалим до них ставленням та настанням наслідків такого неналежного виконання професійних обов'язків, що призвело до смерті [PERSON] Таким чином, суд приймаючи встановлені вище обставини, норми чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. Судові витрати суд присуджує у відповідності до правил ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: partial