Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», в якому просить визнати недійсними договори фінансового лізингу №011028 та №011029 від 13.08.2014 року та застосувати правові наслідки недійсності, а саме зобов'язати відповідача провернути усі сплачені позивачем кошти, що були спрямовані на організацію та виконання оспорюваних договорів. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 13.08.2014 року між ним та відповідачем були укладені два договори фінансового лізингу №011028 та №011029, предметом яких являлись два автобуси «БАЗ А079.32.». Однак, уповноважена на підписання договорів від імені відповідача особа [PERSON] ввела його в оману щодо умов договору. Так, зі слів [PERSON] позивач зрозумів, що предмет договорів контрагент зобов'язується передати йому протягом 120-денного строку з моменту сплати першого внеску - 29 155,00 грн., окремо за кожний. Однак, як виявилось, обов'язок лізингодавця передати йому автобуси виникає лише протягом 120 календарних днів після проплати ним не вищевказаної частки суми його вартості, а щонайменше після проплати 63 % від такої вартості. Розуміючи суть даної умови до підписання догворів, позивач не підписав би їх, а тому вважає, що його введи в оману щодо істотних умов договорів, так як підписання договорів з такими умовами не відповідало внутрішній волі позивача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просить слухати справу у його відсутності, позов підтримує та просить задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалив слухати справу у його відсутності на підставі наявних матеріалів справи з винесенням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст.806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 13.08.2014 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» були укладені два договори фінансового лізингу №011028 та №011029, предметом яких являлись два автобуси марки «БАЗ А079.32.» /а.с.6-12/. Пунктом 1.7 вказаних договорів передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3% від вартості предмета лізингу). Також, з матеріалів справи видно, що позивачем було внесено на рахунок позивача по 29 155,00 грн. на виконання кожного із договорів, що підтверджується квитанціями №№83586267, 83586611 від 13.08.2014р. /а.с.4,5/. Тобто, сам факт внесення коштів позивачем свідчив про те, що він вважав, що саме після першого внеску йому буде передано предмет договорів лізингу. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, що включає добровільне волевиявлення сторони при укладенні договору. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього кодексу сторони є вільними в укладненні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Судом встановлено, що під час підписання оспорюваних договорів [PERSON] вважав, що підписує договори, які містять умови, які йому були належно роз'яснені, а саме щодо строків отримання предмету договорів, розміру суми, після сплати якої автобуси мали бути передані йому та не мав жодного наміру укладати договори в наявній редакції, тобто таке укладення не відповідало внутрішній волі позивача. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 1 ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка, щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ч.1 ст.229 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, враховуючи вищенаведене та той факт, що договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть, суд приходить до приходить до переконання, що оспорювані договори фінансового лізингу №011028 та №011029 від 13.08.2014 року укладені з порушенням вимог цивільного законодавства України, не відповідають внутрішній волі позивача, а тому позов слід задоволити.

Outcome: approved