Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ТДВ «Експрес-Страхування» страхове відшкодування в сумі 100 000 грн., пеню, інфляційні втрати та відсотки з 15.06.2020. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 18.10.2019 в м. Львові на вул. Карла Мікльоша, 27 сталась ДТП за участю автомобіля «KIA SORENTO» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля «TOYOTA C-HR», д.н.з. [NUMBER] . Вина відповідача у вчиненні ДТП підтверджується постановою Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2019 та крім цього, цією ж постановою встановлено, що відповідач самовільно покинув місце ДТП. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована у позивача та як наслідок, він відшкодував завдану потерпілому шкоду в розмірі 100 000 грн. Оскільки відповідач самовільно залишив місце ДТП, до позивача перейшло право регресної вимоги виплаченого страхового відшкодування. З метою повернення таких коштів відповідачу скеровувалась відповідна письмова вимога. Відповідач в добровільному порядку кошти не повернув і тому просить стягнути їх в порядку регресу, а також пеню, інфляційні втарти та відсотки з 15.06.2020. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 02.09.2020 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. У зв`язку з смертю судді Шеремети Г.І. на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 1 від 18.01.2021 у справі проведено повторний автоматизований розподіл, внаслідок чого справа передана в провадження судді Леньо С.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 10.03.2021 справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 12.04.2021 о 09.20 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.04.2021 розгляд справи відкладено на 08.06.2021 о 09.00 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 08.06.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та розгляд справи відкладено на 06.10.2021 о 09.00 год. без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Про дату, місце та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву, або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні не подав. Зі згоди представника позивача та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що 18.10.2019 в м. Львові на вул. Карла Мікльоша, 27 сталась ДТП за участю автомобіля «KIA SORENTO» д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля «TOYOTA C-HR», д.н.з. [NUMBER] . Згідно полісу № АО-3838766 від 12.07.2019 (а.с.5), на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «KIA SORENTO» д.н.з. [NUMBER] була застрахована у страховій компанії позивача. Згідно постанови Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2019 (а.с.11), відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу. Цією ж постановою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП (самовільне залишення місця ДТП). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Отже, згадана вище постанова встановлює преюдиційний факт винуватості відповідача у вчиненні ДТП та самовільного залишення ним місця події. Відповідно до страхового акта № 4.19.711-1 від 16.01.2020 (а.с.13), розмір страхового відшкодування, виплаченого потерпілому становить 100 000 грн., тобто в межах ліміту відповідальності. Сам розмір завданої шкоди згідно звіту про оцінку автомобіля від 22.11.2019 (а.с.17-19) становить 186039,14 грн. Згідно копії платіжного доручення від 16.01.2020 (а.с.14), позивач виплатив потерпілому зазначену шкоду в межах ліміту відповідальності, тобто в розмірі 100 000 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 22.1 статті 22 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана у тому числі з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Згідно із статтею 29 наведеного Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Стаття 30 цього Закону регламентує порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу. Тобто, в порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодовується лише шкода, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу, а не витрати страховика (МТСБУ), пов`язані із визначенням розміру шкоду. У відповідності до вимог пп. «в» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. З огляду на такі обставини, враховуючи, що після ДТП відповідач самовільно залишив місце події, а позивач виконав покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 22, 29 зазначеного Закону, з урахуванням вимог пп. «в» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону, ст. 1191 ЦК України, за відсутності доказів про протилежне, з відповідача на користь позивача в порядку регресу належить стягнути суму, сплачену на рахунок потерпілого в рахунок відшкодування шкоди в розмірі 100 000 грн. Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, пені та відсотків, в їх задоволенні належить відмовити огляду на таке. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Вимоги до позовної заяви закріплені у статті 175 ЦПК України і за згідно п. 3 ч. 3 цієї статті, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. За своїм змістом вказані правила не просто покликані забезпечити єдині підходи до позовних вимог про стягнення грошових коштів, вони також втілюють в собі такий ключовий принцип цивільного судочинства як змагальність, де саме сторона повинна зазначити ціну позову (суму, яка підлягає стягненню), а також навести її обґрунтований розрахунок, що в свою чергу, створює для протилежної сторони можливість заперечити як всю суму, так і правила її обрахунку. Однак, у справі яка розглядається позивач лише послався на приписи статті 625 ЦК України, яка регламентує право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В частині стягнення пені він взагалі не послався на жодну норму закону чи положення договору, яке б свідчило про наявність у нього такого права. Він також не долучив до позовної заяви обґрунтованого розрахунку позовних вимог щодо інфляційних втрат, пені та відсотків. Крім того, він не долучив цих розрахунків в процесі розгляду справи. Як наслідок, суд не буде замість позивача обраховувати інфляційні втрати, пеню та відсотки, оскільки в протилежному випадку відповідач був би в менш сприятливому становищі ніж позивач. Тому, зберігаючи свою об`єктивність та неупередженість суд відмовляє в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, відсотків та пені і в силу принципу змагальності покладає на позивача ризик настання наслідків, пов`язаних з неподанням суду обґрунтованих розрахунків вказаних сум. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також належить стягнути судовий збір в розмірі 2102 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.4). На підставі наведеного та

Outcome: partial