Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 14 липня 2005 року зареєстрував шлюб з відповідачкою в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м. Києва, актовий запис № 1412. Від шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачкою не склалося. Шлюбні відносини між сторонами припинилися з квітня 2014 року. Проживають окремо. Донька проживає з позивачем. На даний момент ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання припинено та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Таким чином сторони припинили шлюбні стосунки, перестали проживати разом, вести спільне господарство, проявляти турботу один до одного, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Позивач в судове засідання не зявився, але клопотав перед судом, що в судове засідання зявитися не може, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, в разі неявки відповідачки не заперечував проти заочного розгляду справи. Крім того просив термін на примирення не надавати. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 14.07.2005 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб у центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сімї /а.с.21/. Від сумісного спільного проживання сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження серії 1-БК №232809 /а.с.6/. Статтею 111 СК України на суд покладено обовязок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно\~до ч. 2 ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України\~\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сімя є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим, а відповідачка проігнорувала явку до суду на розгляд справи, що вказує на те, що вона байдуже відноситься до подружніх стосунків. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі чоловіка (позивача у справі) та жінки (відповідачки у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права та права неповнолітньої дитини, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору про поділ майна між подружжям не виникає. З відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесенні судові витрати при зверненні до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved