Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

\-\-Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на наступне. [INFO] помер його батько [PERSON]. Після його смерті позивач вчасно прийняв спадщину шляхом проживання разом з ним на момент його смерті. Оскільки у свідоцтві про смерть його батько записаний як [PERSON] у свідоцтві про народження позивача його батько записаний як [PERSON], просить у позовних вимогах встановити факт, що [PERSON] являється сином померлого [PERSON]. За життя, [PERSON], у 1989 році, побудував житловий будинок, розташований в селі Маморниця Герцаївського району Чернівецької області, на відведеній йому, згідно рішення Острицької сільської ради Герцаївського району № 4/29 від 05.03.1981 року, земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. Згідно даних погосподарської книги, за житловим будинком рахується земельна ділянка розміром 0,18 га. В судовому засіданні позивач подав заяви про збільшення розміру позовних вимог, посилаючись на наступне. Оскільки будівельний паспорт для будівництва вищевказаного житлового будинку, виданий у 1981 році [PERSON], слід встановити факт належності даного правовстановлюючого документу [PERSON], який являється тією ж самою особою що й [PERSON] Також позивач просив суд встановити факт володіння спадкодавцем [PERSON] вищенаведеним житловим будинком на праві особистої власності. В обґрунтування даної позовної вимоги, позивач посилається на те, що його покійний батько [PERSON] з 24 листопада 1956 року проживав у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. З 1979 року його батьки розійшлися та стали проживати окремо. Шлюб з тих пір був формальністю. [PERSON] в 1981 році, відповідно до рішення №4/29 від 05.03.1981 року, отримав дозвіл на будівництво спірного житлового будинку та в 1989 році закінчив його будівництво. Фактично житловий будинок був побудований його батьком самостійно, без його дружини. Оскільки при зверненні до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок позивачу, як спадкоємцю за законом першої черги, було відмовлено, з мотивів відсутності у останнього правовстановлюючих документів на спадкодавця, необхідних для вчинення нотаріальних дій, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Оскільки спірний житловий будинок був побудований його батьком до 05 серпня 1992 року, він не являється самочинним, та оскільки позивач у встановлений законом термін прийняв спадщину після смерті його батька, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину та які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні спадкодавця немає, позивач у позовних вимогах просить суд визнати за ним право власності на спадковий житловий будинок. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Однак від нього надійшла до суду письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що заперечень проти задоволення позову не мають. Свідок [PERSON] пояснила суду, що проживає в одному селі з позивачем. Його батька знає як [PERSON] та оскільки його прізвище носить румунсько-мовне походження, можливо при видачі правовстановлюючих документів внаслідок відмінювання і були допущені помилки при написанні ініціалів батька позивача. Фактично [PERSON] та [PERSON] це одна і та сама особа та являється батьком позивача. Інших осіб з такими ініціалами у їхньому селі не було. Позивач проживав разом зі своїм батьком. Мати позивача жила окремо від них в іншому селі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він вчився разом з позивачем, живуть в одному селі, вирощують разом виноград. Прекрасно знав його батька [PERSON]. Фактично [PERSON] та [PERSON] це одна і та сама особа та являється батьком позивача. Інших осіб з такими прізвищами, іменами та по батькові у їхньому селі не проживали. Позивач проживав разом зі своїм батьком у їхньому житловому будинку по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] пояснила суду, що позивач являється її рідним сином. Його батьком був [PERSON]. Фактично [PERSON] це та сама особа що й [PERSON] та являється батьком позивача та її чоловіком. Можливо помилки у прізвищах були допущені при видачі документів органами які їх видали. Оскільки вона хотіла проживати в с. Луковиця Глибоцького району, де побудувала свій будинок, а [PERSON] хотів проживати у с. Маморниця, вони стали проживати окремо з 1979 році, але шлюб не розірвали. Після того як розійшлися, [PERSON] сам побудував житловий будинок розташований в с. Маморниця Герцаївського району, в якому жив з позивачем. Свідок знає про те, що її син подав заяву про оформлення права на спадщину після смерті її чоловіка, та претензій до спадкового майна її чоловіка не має, на спадщину не претендує. [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала щодо залучення її по справі в якості третьої особи на стороні відповідача. До суду на інше призначене судове засідання надійшла від неї заява, в якій вказала, що спірний житловий будинок вважає особистою власність її чоловіка, так як у неї є власний житловий будинок та підтвердила, що [PERSON], який помер [INFO], являється батьком позивача, [PERSON], [INFO] Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини справи, які підтверджуються наявними по справі доказами. [INFO], у віці 83 років, помер батько позивача [PERSON]. У свідоцтві про народження позивача серії [NUMBER], відомості про батька, а саме прізвище та по батькові вказані «[PERSON]», «[PERSON]». У свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 16.06.2014 року прізвище та по батькові спадкодавця вказані як «[PERSON]», «[PERSON]». У зв'язку з наведеними розбіжностями, нотаріус, відповідно до листа № 276/02-14-68/2015 від 17.08.2015 року, порекомендував позивачу звернутися до суду з питань встановлення факту родинних відносин з померлим [PERSON] Згідно п.2 п.п.5 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. В судовому засіданні вищенаведений факт знайшов свого підтвердження виходячи з пояснень свідків, які підтвердили, що позивач являється рідним сином померлого [PERSON] Судом встановлено, що вищенаведені помилки були допущені органами місцевого самоврядування при видачі відповідних документів, внаслідок відмінювання ініціалів спадкодавця, оскільки носять румунсько-мовне походження. Також суд бере до уваги заяву третьої особи на стороні відповідача, яка являється рідною матір'ю позивача, з якої вбачається, що померлий [PERSON] являється рідним батьком позивача. У зв'язку з наведеним, суд дійшов висновку, про задоволення вимоги щодо встановлення юридичного факту, що [PERSON] являється рідним сином померлого [INFO] [PERSON], що має для позивача юридичне значення з метою прийняття спадщини. За життя, у 1989 році батько позивача закінчив будівництво житлового будинку [ADDRESS], на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується витягом з погосподарської книги № 3 Цуренської сільської ради Герцаївського району, номер об'єкта погосподарського обліку: 0122-1. Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], дане домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 87,40 кв.м., у тому числі житловою у розмірі 58,40 кв.м., сараю літ. «Б» площею 15,80 кв.м., сараю літ. «В» площею 22,80 кв.м., воріт №1, огорожі № 2, 3, криниці № 4, загальною вартістю в цінах 2015 року 212 734,00 грн. Оскільки будівельний паспорт для будівництва вищевказаного житлового будинку, виданий у 1981 році на ім'я [PERSON], а прізвище спадкодавця у свідоцтві про смерть записане як «[PERSON]», позивач просив у позовних вимогах встановити факт належності померлому [PERSON] наведеного будівельного паспорту. Виходячи з пояснень позивача та свідків, судом встановлено, що будівельний паспорт, виданий [PERSON] на будівництво житлового будинку, дійсно належав покійному [PERSON], який являється однією і тією ж особою, у зв'язку з чим дана позовна вимога підлягає задоволенню, що має для позивача юридичне значення для оформлення права власності на спадкове майно. Суд також бере до уваги пояснення третьої особи, яка в судовому засіданні була допитана в якості свідка та являється дружиною спадкодавця, яка підтвердила що вищенаведений будинок побудував саме її чоловік. Крім того, в підтвердження належності будівельного паспорту спадкодавцю суд бере до уваги довідку Цуренської сільської ради № 392 від 22.02.2016 року, з якої вбачається, що виходячи з відомостей погосподарської книги, станом на 1983 рік, сусідами [PERSON], який помер [INFO], були [PERSON] та [PERSON], що повністю збігається з відомостями будівельного паспорту. Вищенаведений житловий будинок побудований за період перебування спадкодавця у зареєстрованому 24 листопада 1956 року шлюбі з [PERSON], що підтверджується прикладеною ксерокопією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 20.09.1964. Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на момент будівництва житлового будинку, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Стаття 101 даного кодексу передбачала, що в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Виходячи з пояснень свідків, позивача, третьої особи [PERSON], судом встановлено, що з 1979 року батьки позивача стали проживати окремо. Шлюб між ними розірваний не був та з даного періоду часу носив формальний характер. Як вбачається з копії паспорту дружини спадкодавця - [PERSON], серії [NUMBER], виданого 31.12.1999 року Глибоцьким РВ УМВС України Чернівецької області, остання з 1979 року проживає в с. Луковиця Глибоцького району Чернівецької області. Відповідно до довідки Лунківської сільської ради Герцаївського району №197 від 11.02.2016 року, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS]. Згідно довідки Цуреньської сільської ради Герцаївського району №314 від 12.02.2016 року, [PERSON], 1940 р.н., з 1979 року по даний час на території Цуренської сільської ради не була зареєстрована. З її слів встановлено, що на території Цуренської сільської ради не проживає з 1979 року. [PERSON] в 1981 році, відповідно до рішення №4/29 від 05.03.1981 року, отримав дозвіл на будівництво спірного житлового будинку та, як встановлено з вищенаведеного витягу з погосподарської книги, в 1989 році закінчив його будівництво. Оскільки житловий будинок батько позивача побудував самостійно, остання не бала участь у його будівництві так як з 1979 року по час смерті спадкодавця вона проживала окремо від нього, не вели спільне сімейне господарство, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про встановлення факту володіння спадкодавцем [PERSON] спірним житловим будинком на праві особистої власності підлягає задоволенню, що має для позивача юридичне значення для оформлення права власності на спадкове майно. Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя який його пережив, та батьки. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №58/2015 заведеної до майна померлого [PERSON] судом встановлено, що останній з 1986 року по день смерті проживав в [ADDRESS]. Заповіту не складав. Враховуючи те, що позивач проживав разом з спадкодавцем в одному житловому будинку на час відкриття спадщини, що також підтверджується довідкою №1266 від 22.08.2014 року Цуренської сільської ради, у шестимісячний термін з часу відкриття спадщини не відмовився від неї, він вважається таким, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку на підставі ч.3 ст. 1268 ЦК України. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину та які б мали право на обов'язкову частку у спадковому майні спадкодавця немає. При звернені до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, постановою приватного нотаріуса Опришко С.І. № 78/02-31 від 22 лютого 2016 року позивачу було відмовлено, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця документів необхідних для вчинення нотаріальних дій, що й було підставою для звернення до суду з позовною вимогою визнати за ним право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч.3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Стаття 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, визначало право власності як врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до п.3.2 Інструкції «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, не являється самочинним будівництвом індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. В судовому засіданні встановлено, що будинок побудований до 05 серпня 1992 року, отже не являється самочинним. У 1981-1989 роки, за період побудови житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON], спірний житловий будинок був повністю збудований 1989 року, прийнятий в експлуатацію, зареєстрований в сільській раді за останнім, а позивач в свою чергу прийняв спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, вимоги про визнання за ним право власності на вказане майно є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved