Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.02.2012 року по 14.07.2014 р. перебував у трудових стосунках з ПАТ «Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості», працював директором департаменту інженерної екології промислової безпеки. Протягом 2013-2014 років відповідачем систематично порушувались права позивача на вчасне отримання заробітної плати, такі виплати регулярно затримувались. Згідно довідки відповідача № 02/964 від 19.11.2014 р. заробітна плата за лютий, березень, квітень, травень, червень2014 р. була виплачена лише 07.07.2014 р. та 14.07.2014 р. До моменту отримання зазначеної довідки позивач не міг точно знати що йому виплачені всі належні суми, оскільки відповідач письмово не повідомляв про такі суми. В тексті заяви про звільнення позивач зазначив, що підставою такого рішення є систематична невиплата заробітної плати та недоотримання під час звільнення вимог ст.ст. 44,47,116 КЗпП України, на підставі чого відповідачем видано наказ про звільнення № 000000147-25043. Зважаючи на те, що відповідачем не дотримано вимог чинного законодавства позивач просить суд стягнути на його користь вихідну допомогу при припиненні трудового договору внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю у розмірі 46 167,00 грн.; суму компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати за період вересень-2013-травень 2014 у розмірі 5 537,40 коп.; середній розрахунок за час затримки розрахунку при звільненні з 14.07.2014 року по день ухвалення рішення в тому числі 170 462,88 грн. за період затримки з 15.07.2014 р. по 16.02.20125 р. Крім того позивач зазначає, що протиправна поведінка відповідача спричинила йому і моральну шкоду. Позивачеві завдано душевні страждання, які полягали в усвідомленні неможливості забезпечувати нормальний життєвий рівень для себе і членів сім'ї та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Систематична затримка у виплаті заробітної плати підвищили напруженість стосунків позивача із близькими, негативно вплинула на самооцінку, спровокувала погіршення стану здоров'я. Позивач був змушений проходити обстеження та лікування у стаціонарі, за таких обставин розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з підприємства становить 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали вимоги, просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що у зв'язку із тим, що основні ринки збуту послуг, що їх надає підприємство знаходиться в Російській Федерації та зважаючи на неприкриту воєнну агресію з боку Росії погіршились партнерські відносини відповідача з партнерами. За таких обставин виникла певна заборгованість перед працівниками по заробітній платі. Позивач дійсно подав 25.06.2014 року заяву про звільнення в якій просив розірвати трудові відносини у зв'язку із невиконанням роботодавцем трудового законодавства в частині систематичній невиплаті заробітної плати. Надалі з позивачем було досягнуто згоди про виплату всієї заборгованості разом із індексацією не пізніше дня звільнення, натомість позивач не буде заперечувати щодо звільнення с посади за власним бажанням. Відповідач дотримався домовленостей та сплатив позивачеві при звільненні суму у розмірі 22 346,82 грн. та видано розпорядження № 000000147-25043 про припинення трудового договору згідно до ст. 38 КЗпП України з 14.07.2014 р. де причину звільнення зазначено за власним бажанням. . Позивача було ознайомлено з наказом 14.07.2014 р. та він не мав зауважень до останнього. Таким чином відповідач не мав обов'язку виплатити вихідну допомогу відповідно до положень ст. 44 КЗпП України. Крім того наголосив, що позивачем пропущено встановлений законом - ч. 1 ст. 233 КЗпП України 3-місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, а у справах про звільнення такий строк встановлено в один місяць з дня вручення копії наказу чи отримання трудової книжки. Позивач не ставить питання про зміну формулювання причин звільнення, про виплату всіх належних йому сум позивач був обізнаним з 14.07.2014 р., до суду ж звернувся в лютому 2015 р., а тому його вимоги не можуть бути задоволенні. Просив суд відмовити у задоволенні вимог позивачу в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується учасниками процесу, що [PERSON] працював в ПАТ«Український інститут по проектуванню об'єктів газової промисловості» на посаді директора департаменту інженерної екології промислової безпеки. Як свідчить заява в адресу відповідача від 25.06.2014 р. [PERSON] просив звільнити його із займаної посади за власним бажанням у зв'язку із систематичною невиплатою заробітної плати, що є порушенням трудового законодавства, з дотриманням вимог ст. ст. 44,47,116 КЗпП України та основних положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати» щодо компенсації втрати частни заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати, у відповідності з індексом цін на споживчі товари і тарифів на послуги, за час затримки виплати заробітної плати. За приписами ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. В свою чергу положеннями ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Наказом (розпорядженням) № 000000147-25043 від 14 липня 2014 року позивача було звільнено з займаної посади 14.07.2014 р. відповідно до статті 38 КЗпП України «за власним бажанням» без зазначення підстави звільнення пов'язаної з невиконанням роботодавцем вимог трудового законодавства України, підстава звільнення - заява [PERSON] від 25.06.2014 року.Такий запис міститься і в За положеннями ч. ч. 1,3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, при розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов'язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Згідно ч.4 ст.235 КЗпПУ, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Разом з тим позивачем не заявлялась вимоги про визнання формулювання причин звільнення неправильними чи такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства. Крім того, як свідчать матеріали справи, 14.07.2014 року [PERSON] ознайомлений з наказом (розпорядженням) про звільнення, зауважень не мав. Запис у трудовій книжці позивача також свідчить про його звільнення за власним бажанням, ст. 38 У КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку про згоду позивача з причинами звільнення зазначеними підприємством. При звільненні працівника, відповідно до ст. 116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, згідно до ст. 117 КЗпП України. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу внаслідок порушення законодавства про працю, виходячи з розміру середньої заробітної плати у сумі 15 389,00 грн., компенсацію втрати частини доходів у сумі 5 537,40 грн. за період з вересень 2013 - травень 2014 р. у розмірі 5 537,40 та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 14.07.2014 року по день ухвалення рішення. За приписами.ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22.02.2012 р. у справі у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу роз'яснив, що положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як свідчать матеріали справи, розрахунок з позивачем, всі належні суми, в тому числі і заборгованість по заробітній платі, індексація були перераховані позивачу 07.07.2014 р. та 14.07.2014 р. До суду позивач звернувся в лютому 2015 року. При цьому суд не бере до уваги твердження позивача, його представника, що про остаточний розрахунок [PERSON] дізнався лише з довідки відповідача від 19.11.2014 р., оскільки про відповідні нарахування йому було відомо вже в липні 2014 р. Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем порушено строк звернення до суду за захистом своїх прав, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed