Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що маючи намір перебратися на постійне місце проживання до смт. Лозно-Олександрівка та потребуючи житла й дізнавшись про наявність житлового будинку із господарчими будівлями та спорудами в якому ніхто не мешкав, вирішив придбати його. Після огляду домоволодіння в присутності та з дозволу відповідачів [PERSON] та її співмешканця [PERSON] , які повідомили та запевнили позивача, що вони є повноправними та фактичними господарями даного будинку, він домовився із ними про продаж йому будинку. 06.03.2021 року, сторони домовилися про умови та ціну купівлі-продажу будинку, про що в простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу та позивач сплатив обумовлену суму в розмірі 50000 грн., що становить повну суму за придбане у власність майно на підтвердження чого відповідачами було надано розписку. Відповідачі передали ключі від будинку та надали позивачу право вселитися та мешкати в ньому. Разом з цим відповідачі зобов`язались сприяти подальшому переоформленню документів щодо переходу права власності та знятися з реєстрації з домоволодіння. Згодом, як було обумовлено, на вимогу позивача відповідачі надали ксерокопії наявних у них документів на домоволодіння, ознайомившись із якими, позивач дізнався про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] свого часу цей житловий будинок придбали також по розписці без нотаріального посвідчення договору у його попереднього власника [PERSON] , який мешкав й помер на тимчасово окупованій території в м. Луганськ та був батьком відповідача по справі [PERSON] . Згодом, розшукавши відповідача та звернувшись до нього з приводу того аби він надав документи на будинок, останній підтвердив те, що його батько дійсно за життя продав по розписці відповідачам будинок й отримав за нього кошти, але, оскільки документи були у батька на тимчасово окупованій території та після його смерті в наявності вони відсутні і він не знає де вони ділись, тому є всі підстави вважати їх втраченими. Разом з цим він повідомив позивача, що спадщину після померлого він прийняв, а щодо будинку, яким ще за життя розпорядився його батько, то він не має жодних претензій на нього, оскільки його батько фактично продав та отримав за життя кошти. Позивач сплатив обумовлену з відповідачами суму коштів за придбаний будинок, вселився та мешкає в ньому. Проте, через відсутність свого часу переоформлення переходу права власності з попереднього власника на відповідачів, його смерть та втрату оригіналів правовстановлюючих документів, а також через відчуження будинку особами, які не були його власниками, позивач позбавлений можливості здійснити належний перехід та зареєструвати право власності. Унеможливлення подальшого переоформлення переходу права власності і спонукало позивача звернутися до суду з позовом, в якому він просить визнати за ним право власності на нерухоме майно. В судове засідання позивач не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. В судове засідання відповідачі не з`явилися, подавши до суду заяву про розгляд справи без їх участі, надали заяви про визнання позовних вимог. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що згідно розписки від 06.03.2021р. відповідачі [PERSON] та [PERSON] продали житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] та отримали обумовлені угодою грошові кошти в сумі 50000 грн. (а.с.9). Із досліджених в судовому засіданні розписок від 04.12.2018р. та 15.03.2019р. вбачається, що ще за життя померлий [PERSON] продав відповідачам [PERSON] та [PERSON] належний йому в порядку спадкування житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.-а.с.10,11). Власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 25,8 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.-а.с.12). Відповідно до характеристики в технічному паспорті, складеної за результатами технічної інвентаризації КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації», вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами становить 21345 грн. (а.с.13-17). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] , а спадщину після його смерті прийняв відповідач [PERSON] (а.с.-а.с.18,19). Відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання, зроблену того часу з дозволу власника будинку [PERSON] , відповідача було зареєстровано за адресою належного домоволодіння (а.с.20). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] відповідач [PERSON] є рідним сином [PERSON] (а.с.29) Через втрату та відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане майно, смерть попереднього власника та відчуження будинку особами, які не мали право здійснювати відчуження, й при цьому сплату позивачем коштів за придбане майно, але не повідомлення про ці обставини, тим самим фактично, безповоротно й остаточно ним, з вищевказаних причин, втрачена можливість здійснити перехід права власності та зареєструвати будинок на своє ім`я. Згідно вимог ст. ст. 316, 317 ЦК України громадяни України можуть бути суб`єктами права власності на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.330 ЦК, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Тлумачення ст.330 ЦК свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст.387 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно може бути витребувано від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпну сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Таким чином, покладаючись на добросовісність дій другого продавця, позивач законним шляхом набув своє майно, є добросовісним набувачем, тому це майно у нього на підставі ст. 388 ЦК України витребувано бути не може, оскільки в діях відповідачів була наявна воля на передачу майна іншій особі. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог, а отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved