Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерний банк Комерційний банк «Приватбанк» та просить стягнути 3% річних за період прострочення виконання зобов`язання, мотивуючи тим, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 березня 2013 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь 202607,61 дол. США депозитного внеску, процентів та трьох процентів річних від простроченої суми, яке було виконано 15 червня 2017 року. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити, а також представника відповідача, який проти задоволення позову заперечував, з підстав наведених у відзиві, в порядку загального позовного провадження дослідивши матеріали,наявні у справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Вбачається, що заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 31 березня 2013 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14 липня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року частково задоволено позов [PERSON] та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на її користь 202607,61 дол. США - депозитного внеску, процентів та трьох процентів річних від простроченої суми. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 12-19). На виконання вказаного рішення суду 19 листопада 2015 року видано виконавчий лист. Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Чинним законодавством не передбачено припинення зобов`язання на підставі рішення суду. Тому, у разі відсутності інших підстав для припинення зобов`язань, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачає ст. 599 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14. Суд, не приймаючи розрахунок позивача щодо нарахування трьох відсотків річних за період з 21 серпня 2014 року по 15 червня 2017 року (1030 днів) з огляду на те, що в період з 02 серпня 2015 року по 15 жовтня 2015 року (74 дні) виконання рішення суду було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2015 року в порядку ч. 1 ст. 328 ЦПК України у редакції від 15 липня 2015 року (а.с. 88) та фактично виконано 15 червня 2017 року (а.с. 22-23) і отримано кошти позивачем, а приймає розрахунок представника відповідача, відповідно до якого нарахування відсотків слід здійснювати в період з 21 серпня 2014 року по 02 серпня 2015 року та з 15 жовтня 2015 року по 15 червня 2017 року (956 днів). Отже, розрахунок 3 % річних за 956 днів слід здійснювати за наступною формулою: 201 502,05 дол. США (сума боргу) х 956 днів (період прострочення) х 3 % ? 365 днів = 15 833,09 дол. США. Оскільки, зобов`язання відповідача виконати рішення суду, якими стягнуто з нього на користь позивача грошові кошти, є грошовим зобов`язанням, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 15 жовтня 2015 року по 15 червня 2017 року у розмірі 15 833,09 дол. США, що станом на 24 травня 2019 року за офіціальним курсом Національного банку України становить 416 964,42 грн. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, і не спростовані стороною відповідача, а тому позов слід задовольнити частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню сума судового збору за подання позову у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial