Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить суд визнати за ним право приватної власності на 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. В. Дальник, Третій провулок Івана Липи, будинок 2, лит. А, загальною площею 136,90 кв.м., жилою площею 75,00 кв.м. та 1/3 частину господарських споруд літ. Б гараж, літ.В літня кухня, літ. Г сарай, літ. І цистерна, №4-3 огорожа, розташований на земельній ділянці 0,3424 га, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 07.02.2016 року. В судовому засіданні представник позивача підтримав його позовні вимоги, наполягає на задоволенні позову, посилаючись на те, що спірний будинок є особистою приватною власністю його батька, тому є спадковим майном, яке повинно бути розподілено між спадкоємцями першої черги сторонами по справі. Відповідачка [PERSON], яка одночасно представляє інтереси відповідачки [PERSON], в судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала. Представники [PERSON] в судовому засіданні підтримали правову позицію свого довірителя, пояснивши, що вказаний будинок був добудований разом спадкодавцем та [PERSON] спочатку в цивільному, а згодом в зареєстрованому шлюбі, [PERSON] сплатила колишньому співвласникові [PERSON] вартість половини спірного будинку; [PERSON] вкладала в будівництво не тільки гроші а і власну працю; свідоцтво про право власності на будинок було отримано померлим під час знаходження в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, тому є їхньою спільною сумісною власністю. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка та померлий мешкали разом, вели сумісне господарство з 1994 року. [PERSON] повністю розрахувався з колишнім співвласником спірного будинку [PERSON] в 1988 році. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка та померлий мешкали разом, вели сумісне господарство приблизно з 1988 року, зареєстрували шлюб в 1994 році. Відповідачка надавала [PERSON] кошти для сплати [PERSON], вони разом будували спірний будинок. Вислухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Згідно свідоцтва про смерть І-ЖД №445763, [PERSON] помер 7 лютого 2016 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. В. Дальник, Третій провулок Івана Липи, будинок 2. Вказаний будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 лютого 2009 року. Згідно технічного паспорту на будинок, (а.с.68-72), він був побудований у 1983 році. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є син померлого [PERSON], дружина померлого [PERSON] та донька померлого [PERSON] Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 3 листопада 1987 року року розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON], ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 3 листопада 1987 року затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], яким за [PERSON] визнане право власності на спірний житловий будинок, з останнього стягнуто на користь [PERSON] грошову компенсацію за половину спірного будинку в розмірі 5000 руб, терміном остаточного погашення 2 грудня 1988 року. Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З пояснень свідків неможливо встановити дату початку сумісного мешкання відповідачки та [PERSON], оскільки вказані пояснення протирічать один одному. Клопотання про одночасний допит свідків з метою усунення розбіжностей в їхніх показаннях суду не заявлялося. Аналогічні розбіжності містяться в поясненнях свідків щодо джерела появи грошових коштів, якими [PERSON] було сплачено половину вартості спірного житлового будинку [PERSON] Кодекс України про Шлюб та Сімю, який діяв на той час, на відміну від Сімейного Кодексу, який діє з 2004 року, не містить норми щодо можливості отримання права спільної сумісної власності особами, які не перебувають між собою в зареєстрованому шлюбі. Суду надано квитанції про придбання [PERSON] будівельних матеріалів в період 1988-1989 років, але з урахуванням наведених вище обставин, зокрема дати будування 1983 рік; неможливості встановлення дати початку сумісного проживання, та відсутності доказів витрати вказаних будматеріалів для добудування спірного будинку, окремо вказані квитанції належним та допустимим доказом по справі не є. Згідно ч.1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки для встановлення факту та розміру збільшення вартості будинку внаслідок спільної праці та витрат необхідні спеціальні знання, що потребує призначення експертизи, висновок якої може бути єдиним належним та допустимим доказом у справі, але сторонами у справі такого клопотання заявлено не було. Законодавство, яке діяло на час будування будинку 1983 рік, та на час визнання за [PERSON] права власності на будинок 1987 рік, не вимагало обовязкової реєстрації права власності на обєкти нерухомості. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Враховуючи наведене, та

Outcome: approved