Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за спожитий природний газ станом на 01 липня 2015 року в сумі 4922 грн. 86 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. При цьому посилався на відсутність договору про надання йому послуг позивачем, невірне нарахування розміру заборгованості на пятьох осіб замісить однієї, а також на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Тому в задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи ТОВ «Полтавагаз збут» [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що борг, який є предметом розгляду справи, виник у відповідача перед ПАТ «Полтавагаз». ТОВ «Полтавагаз збут» права вимоги даного боргу не має, на його одержання не претендує. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS], корп.1 у м.Полтаві на праві власності належить [PERSON] Зазначене підтверджується договором дарування квартири від 17 липня 2001 року (а.с.51). Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] як власник житла є споживачем комунальних послуг, в тому числі і послуг газопостачання, у квартирі за адресою: [ADDRESS], в період з 17 липня 2001 року. Також судом встановлено, що відповідач одержав від позивача послуги з постачання природного газу, однак їх не оплатив. Посилання відповідача на ту обставину, що будь-які послуги від позивача він не отримував, жодним доказом у справі не підтверджуються. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ч.1 ст.19 вказаного Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Сторонами у даній справі договору на постачання природного газу укладено не було, але оскільки однією стороною позивачем у справі ПАТ «Полтавагаз» - надавались другій стороні відповідачу [PERSON] та членам його сімї послуги з газопостачання, відповідач зазначені послуги приймав та отримувати їх не відмовлявся, суд вважає, що між вказаними сторонами виникли правовідносини з надання послуг газопостачання. Вказаний висновок суду в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного суду України, висловленій ним у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 р. у справі N 6-2951цс15. Зокрема Верховний Суд України зазначив: хоч у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. На день розгляду справи судом заборгованість [PERSON] перед позивачем за послуги газопостачання, що виникла за період з 17 липня 2001 року по 01 липня 2015 року, становить 4484 грн. 21 коп. Будь-які дані, що попереднім власником квартири борг, що виник в період з 01 березня 1997 року по 17 липня 2001 року, відступлений [PERSON], в матеріалах справи відсутні. В судовому засіданні представник позивача визнала ту обставину, що нарахування плати за послуги газопостачання здійснювалось на пятьох осіб. Зазначені дії позивача є такими, що відповідають пунктам 10 та 11 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. N 2246, що регулювали правовідносини з надання послуг газопостачання у період, який є предметом судового розгляду в даній справі. Зокрема, вказаними Правилами передбачалось, що розрахунок населення за надані послуги з газопостачання здійснюється починаючи з 1 січня 2007 р. за роздрібними цінами, диференційованими залежно від обсягів споживання, що встановлені НКРЕ, за показаннями лічильників газу, а у разі їх відсутності - за нормами споживання природного газу. У разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. N 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників», що також діяли у вказаний вище період, такі норми встановлені з розрахунку на людину в місяць. Тому, якщо в квартирі було зареєстровано пять осіб, саме на пятьох осіб здійснювалось нарахування плати за послуги газопостачання. Відповідно до п.28 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 р. N 2246, споживач має право на проведення перерахунку за надані послуги з газопостачання за відсутності лічильника газу в разі тимчасової відсутності споживача або членів його сім'ї за основним місцем проживання за період не більш як шість місяців за умови подання в місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду газопостачальному підприємству письмової заяви з відповідними підтвердними документами. Судом встановлено, що відповідач неодноразово повідомляв позивачу, що у належній йому квартирі не проживає жодна особа та у ній не зареєстровано пять осіб (заява від 19 травня 2014 року - а.с.52, заява від 18 березня 2015 року а.с.55, заява від 24 березня 2016 року а.с.56, заява від 04 квітня 2016 року а.с.62-63). В той же час будь-які дані, що відповідач надавав разом з вказаними заявами документи, що підтверджують зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні. Як вбачається з даних довідки №383, виданої 20 лютого 2009 року начальником ГЖЕД №12, [PERSON] постійно проживає в м.Полтаві, пров.Хорольський, 5а, кв.70, зареєстрований постійно. Згідно договору дарування від 17.07.2001 року він є основним власником квартири за адресою: [ADDRESS], де з 12.06.1997 року зареєстрованих осіб не значиться і по теперішній час (а.с.46). Щодо зареєстрованих осіб у квартирі 77 за даною адресою довідка не містить. Якщо у ній невірно вказаний номер квартири, відповідні виправлення в довідку також внесені не були. Згідно даних довідки №2138, виданої [PERSON] КП «ЖЕО №2» 04 квітня 2016 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані 0 осіб з 17.07.2001 року (а.с.47). Відповідно до п.28 Правил надання населенню послуг з газопостачання на підставі вказаної довідки споживач мав право на здійснення відповідного перерахунку не більш як шість місяців, тобто за період з 01 жовтня 2015 року, який не є предметом судового дослідження. Тому суд приймає до уваги розрахунок боргу, наданий позивачем. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, і застосовується судом виключно за заявою сторони. Під час розгляду справи відповідач заявляв про сплив позовної давності. Тому з відповідача на користь позивача борг підлягає стягненню в межах строку позовної давності. Визначаючи суму боргу, що підлягає стягненню з відповідача на корись позивача, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, ПАТ «Полтавагаз» 19 листопада 2012 року звернувся до Київського районного суду м.Полтави з заявою про видачу наказу про стягнення боргу. Даними діями позивача відбулося переривання перебігу позовної давності, після чого строк позовної давності розпочався заново. Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 26 жовтня 2016 року судовий наказ від 28 листопада 2012 року скасовано (а.с.14). Тому суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача боргу за період з 01 листопада 2009 року по 01 листопада 2012 року в сумі 1277,05 грн. є такими, що предявлені в межах строку позовної давності. Оскільки з позовом про стягнення боргу позивач звернувся до суду 16 грудня 2016 року, його борг в межах строку позовної давності за період з 01 грудня 2013 року по 30 червня 2015 року становить 1233,29 грн. Таким чином загальна сума боргу, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, складає 2510,34 грн. Частиною 2\~ст. 625 ЦК України\~передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобовязання, що виникло між сторонами, є грошовим, оскільки передбачає сплату коштів за отримані послуги. Вказані нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат підприємства не є неустойкою (штрафом, пенею), а є гарантією кредитора від знецінення належних йому коштів у звязку з порушенням боржником свого зобовязання. Тому до вказаних нарахувань застосовується загальна позовна давність, а не скороченай, як вказує відповідач. В межах трирічного строку позовної давності з відповідача на користь позивача необхідно стягнути також компенсацію інфляційних втрат підприємства в розмірі 51 грн. 72 коп. та 3 % річних в сумі 205 грн. 58 коп. Таким чином судом встановлено, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості за послуги газопостачання з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в розмірі 2770 грн. 64 коп. У звязку з частковим задоволенням позову (на 36%), понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених вимог у сумі 525 грн. 65 коп.

Outcome: partial