Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання достроково виконаними основних зобов`язань за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визнання припиненою з 14.06.2016 іпотеки за іпотечним договором №б/н від 25.04.2005, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», та зняття обтяження нерухомого майна - квартири за адресою [ADDRESS] та внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що на підставі укладеного кредитного договору позивачу було надано кредит в розмірі 30000 доларів США під 12% річних з датою погашення до 25.03.2020 для придбання двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором в заставу банку позивачем передано зазначену квартиру, яка придбана за кредитні кошти. Позивач зазначає, що сумлінно виконувала свої зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості. 15.10.2015 позивачем отримано лист від Державної іпотечної установи, яким повідомлено про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», та набуття Державною іпотечною установою прав вимоги за іпотечним договором, а також повідомлено про необхідність утримання від подальшої сплати коштів на рахунки АТ «Банк «Фінанси та Кредит». 26.10.2015 позивач направила заяву до АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про надання письмових роз`яснень щодо її подальших дій зі сплати заборгованості по кредиту, на яку отримала відповідь з банку з пропозицією здійснення подальшої сплати щомісячних платежів за кредитним договором згідно вказаних у ньому реквізитів на рахунки АТ «Банк «Фінанси та Кредит». 14.06.2016 позивачем достроково повністю погашено заборгованість за кредитним договором, про що нею отримано відповідну довідку з банку. Разом з тим, квартира позивача на час звернення до суду перебувала під забороною в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач також вказує, що 20.01.2016 ухвалою Господарського суду м. Києва між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Державною іпотечною установою затверджено мирову угоду, з метою виконання якої АТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомив позивача про направлення Державній іпотечній установі акт звіряння заборгованості, який дотепер не підписаний. На підставі викладеного позивач просить визнати достроково виконаними основні зобов`язання за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визнати припиненою з 14.06.2016 іпотеку за іпотечним договором №б/н від 25.04.2005, укладеним між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за №Д-1 (заборона відчуження, під реєстраційним номером 1917982 від 25.04.2005), предметом якого є нерухоме майно, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] , зняти обтяження нерухомого майна - квартири за адресою [ADDRESS] та внести відповідні зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. В попередніх судових засіданнях позивач просила суд закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки її вимоги було задоволено в процесі розгляду справи. Ухвалою суду від 22.09.2020 яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволенні заяви позивача про закриття провадження у справі було відмовлено, оскільки на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, спір між сторонами існував. Представник відповідача Державної іпотечної установи в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що твердження позивача є безпідставними, оскільки про факт набуття Державною іпотечною установою прав вимоги за кредитним та іпотечним договором, договором поруки, укладеними між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», позивач повідомлявся листом, який ним отримано особисто 23.10.2015. Проте всупереч повідомленій інформації позивач продовжував сплачувати щомісячні платежі за кредитним договором на рахунки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» до повного погашення. Крім того, посилання позивача на невиконання умов мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2016, є також безпідставними, оскільки вказана мирова угода не стосується та не впливає на права та обов`язки позивача. Також вказував на те, що ДІУ не є належним відповідачем по справі, оскільки в процесі розгляду справи, право вимоги щодо кредитних зобов`язань позивача було відступлено на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідач АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, 25.03.2005 між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір №1431pvi-03-05, за умовами якого позивачу надано кредит в розмірі 30000 доларів США під 12% з датою погашення до 25.03.2020 для придбання двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS] . 25.03.2005 для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено договір поруки №1431/1, та з [PERSON] - договір поруки №1431/2, а 25.04.2005 між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір іпотеки №б/н, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку АТ «Банк «Фінанси та кредит» належне їй на праві приватної власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . 11.02.2015 між АТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В (а.с.63-68), відповідно до умов якого банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005, позичальником за яким є [PERSON] . Пунктом 3.4.2 договору сторони домовилися про те, що у разі отримання грошових коштів від боржників в рахунок виконання зобов`язань за договорами, перелік яких зазначено у додатках до цього договору, після набрання чинності пунктом 1.2. цього договору, перерахувати такі грошові кошти на рахунок нового кредитора № [NUMBER] , відкритий у ПАТ «Державний ощадний банк України» протягом трьох робочих днів з дня отримання таких коштів. Як убачається з пояснень представника Державної іпотечної установи, 20.01.2016 Господарський суд м. Києва затвердив мирову угоду між банком та Державною іпотечною установою, в тому числі і те, що з моменту затвердження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та у випадку отримання платежів на виконання договорів зазначених у додатках до договору відступлення, банк та Державна іпотечна установа домовились вести реєстри таких отриманих платежів. Таким чином, сторони договору відступлення права вимоги узгодили свої протиріччя в частині отримання платежів, ведення реєстрів таких платежів та надання останніх один одному в разі надходження такої вимоги. 15.10.2015 на адресу позивача Державна іпотечна установа направила повідомлення про відступлення прав вимоги (що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень №1201), у якому вказується, що Державна іпотечна установа є новим кредитором у зв`язку із відступленням прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, а також повідомлено про необхідність утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки АТ «Банк «Фінанси та кредит», звернутися до Державної іпотечної установи для узгодження подальших заходів щодо заборгованості за основним зобов`язанням, отримати від АТ «Банк «Фінанси та Кредит» довідку про поточний стан заборгованості за кредитним договором та правовстановлюючі документи на нерухоме майно, що передано в іпотеку (а.с.69-70,75). Вказаний лист отримано [PERSON] 23.10.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.71). Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. З аналізу вказаної норми убачається, що кредитору дозволяється не приймати самостійно виконання зобов`язання у разі його переадресування, під яким розуміється уповноваження кредитором іншої особи на прийняття виконання від боржника, якщо така можливість передбачена договором, актом цивільного законодавства або ж випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Уповноважена кредитором особа приймає виконання (тобто вчиняє фактичні дії, зокрема, щодо прийняття майна) без заміни кредитора і всі правові наслідки настають для кредитора. Під уповноваженою особою слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження від кредитора на прийняття виконання обов`язку боржником або іншою особою. Такі повноваження можуть бути визначені, зокрема, у договорі між кредитором та уповноваженою особою, у договорі між боржником та кредитором, кредитором у виданій ним довіреності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №757/46709/16-ц, провадження №61-8253св18. В той же час судом було встановлено, що незважаючи на обізнаність про відступлення прав вимоги за кредитним договором, позивач продовжувала здійснювати відповідні платежі на рахунок первісного кредитора АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Станом на 11.03.2016 заборгованість за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005 становила 9152,06 доларів США, нарахована пеня 792,22 грн. (а.с.157). Згідно довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» №7621 від 14.06.2016, станом на вказану дату зобов`язання [PERSON] перед банком за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005 виконані в повному обсязі, кредит погашено достроково, прострочена заборгованість за кредитом та процентами та пенею відсутня. Таким чином, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що позивач достроково виконала взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, що є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України загальні умови виконання зобов`язання саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти його особисто, якщо інше не встановлено договором, законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину який є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 572 ЦК України та ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі неналежного виконання або невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку встановленому законом. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання (Постанова КСГ/ВС від 14.08.2018 року у справі №906/1130/17, Постанова ВС від 21.08.2018 року у справі № 909/656/ 7). Відповідно до ч.1 ст. 559, ч.1 ст.593 ЦК України з припиненням основного зобов`язання, забезпеченого заставою або порукою, припиняється порука і право застави. Особа, яка сплатила кредит у повному обсязі має право вимагати визнання зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки припиненим (постанова ВС від 19.09.2018 року у справі № 203/6007/16-ц). З пояснень учасників убачається, що фактично, невнесення змін до відповідного державного реєстру відбулося внаслідок оспорювання укладеного між відповідачами договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015, затвердженням судом відповідної мирової угоди та тяганина з визначенням обсягів заборгованості за вимогами, які перейшли від первісного кредитора до нового. З пояснень представника Державної іпотечної установи, наданих в судовому засіданні, убачається, що АТ «Банк «Фінанси та Кредит» жодних коштів отриманих від позивача в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором Державній іпотечній установі не перераховував. Однак, як вже було зазначено, підставою для припинення обтяження предмету іпотеки є дострокове виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором. Факт відсутності заборгованості позивача за кредитним договором, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не оспорюється. Таким чином, вимоги позивача щодо внесення змін до відповідного державного реєстру стосовно відсутності підстав для подальшого обтяження належного їй майна є правомірними. Разом із цим, в процесі розгляду справи 18.05.2020 між відповідачами було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-В посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.02.2015. Зі змісту вказаного вище договору убачається, що право вимоги за кредитним договором та договором забезпечення перейшли від ДІУ до АТ «Банк «Фінанси та Кредит». У зв`язку із укладеним вище договором про внесення змін та доповнень №1 до договору про відступлення прав вимоги за укладеним кредитним договором та договору іпотеки, знову перейшли до АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Таким чином, враховуючи наявний Договір про внесення змін та доповнень №1 до договору відступлення прав вимоги №17/4-В посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11.02.2015, суд приходить до висновку, що ДІУ не є належним відповідачем по справі, тому підстав для задоволення вимог саме до вказаного відповідача немає. В той же час, згідно довідки АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 26.06.2020 позивач немає заборгованості за кредитним договором №1431pvi-03-05 від 25.03.2005. Кредитну заборгованість повністю погашено, кредит закритий 15.06.2016. 10.07.2020 АТ «Банк «Фінанси та Кредит» видав на ім`я позивача довіреність зі змісту якої слідує, що позивача було уповноважено представляти інтереси банку з питань внесення інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації припинення дії іпотеки та заборони на відчуження на квартиру позивача. 29.07.2020 відповідні відомості про вилучення обтяжень щодо майна позивача було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, незважаючи на те, що на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, права позивача було порушено, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони були задоволені після пред`явлення позивачем відповідного позову. Факт задоволення вимог позивача, після пред`явлення позову сторонами не оспорюється. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Як вже було зазначено вище, після пред`явлення позовних вимог вони були задоволені в позасудовому порядку. В судовому засіданні позивач в повній мірі підтримала заявлені нею позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідно до ч.3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови відповідача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Враховуючи підтримання позивачем задоволених позовних вимог, судові витрати покладаються на нього. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed