Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що він народився 14.04.1968 року в м. Вінниці, про що 04.06.1968 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області вчинено актовий запис за № 1141, на підставі якого 23.01.2007 року повторно видане Свідоцтво про народження серії І-AM № 058163. Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за №00020183026 батьками [PERSON], записані: батько [PERSON] - за національністю українець та матір - [PERSON] - за національністю українка. Від народження позивач проживав разом зі своїми батьками та сестрою в [ADDRESS]. Навчався у Вінницькій середній школі № 29, яку закінчив в 1985 році. По закінченні школи отримав атестат та працював на Вінницькому м'ясокомбінаті у холодильному цеху робочим до 1989 року. В період його роботи на Вінницькому м'ясокомбінаті вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.1985 року [PERSON], був засуджений за ст. 206 ч. 2 КК України до 2-х років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік 6 місяців; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 12.01.1988 року - за ст. 214 ч. 1 КК України до 2-х років виправних робіт без позбавлення волі з відрахуванням на користь держави 20% місячного заробітку; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.06.1989 року за ст. 141 ч. 2 КК України - до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією майна. Відповідно до ст. 43 КК України частково приєднана невідбута частина покарання за попереднім вироком і визначена остаточна міра покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.06.1994 року [PERSON]Г, був засуджений за ст.ст. 141 ч. 2, 17, 117 ч. 1, 196-1 ч. 1 КК України із застосуванням ст. 42 КК України до 4-х років позбавлення волі з конфіскацією майна. З 13 лютого 1989 року [PERSON], утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року по 13 лютого 1993 року відбував міру покарання в Державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98», що підтверджується довідками даної установи від 26.12.2017 року за № 5/5379 та № 1/5380. Повернувшись з місць позбавлення волі в 1993 році, він знову проживав з батьками в квартирі [ADDRESS]. Однак, вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 20.05.1999 року був засуджений за ст. 142 ч. 2 КК України до 8-ми років позбавлення волі з конфіскацією майна, і відбував покарання з 06.01.1999 року по 29.12.2006 року в ВТК № 33 в Донецькій області. Оскільки він ніколи не подавав заяви про виписку з квартири батьків в м. Вінниці та тривалий час вважав, що залишається прописаним за адресою: [ADDRESS]. Лише по звільненні з місць позбавлення волі в 2006 році [PERSON], дізнався, що не значиться прописаним за вказаною адресою, оскільки в період його перебування в місцях позбавлення волі батьки померли та після їх смерті сестра продала батьківську квартиру, а позивач був виписаний з неї. В МКП ЖЕК-15 не збереглись документи про прописку позивача в квартирі [ADDRESS]. Всі його особисті документи (атестат про середню освіту, паспорт, трудова книжка, тощо) також зникли після продажу сестрою батьківської квартири. З'явившись в паспортні органи з довідкою про звільнення, [PERSON], хотів отримати новий паспорт громадянина України, однак, йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю у нього паспортної реєстрації в Україні. На підставі вищевикладеного позивач звернувся до суду із вказаною заявою для захисту своїх прав та законних інтересів. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити із підстав викладених в позовній заяві. Представник Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовної заяви, посилаючись на ті обставини, що у позивача відсутній паспорт громадянина України, який би підтверджував його громадянство. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], народився 14.04.1968 року в м. Вінниці, про що 04.06. 1968 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області вчинено актовий запис за № 1141, на підставі якого 23.01.2007 року повторно видане Свідоцтво про народження серії І-AM № 058163 (а.с. 10). Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за №00020183026 батьками позивача записані: батько [PERSON] - за національністю українець та матір - [PERSON] - за національністю українка (а.с. 56-67). Від народження позивач проживав разом зі своїми батьками та сестрою в [ADDRESS]. Навчався у Вінницькій середній школі № 29, яку закінчив в 1985 році. По закінченні школи отримав атестат та працював на Вінницькому м'ясокомбінаті у холодильному цеху робочим до 1989 року. В період його роботи на Вінницькому м'ясокомбінаті вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.1985 року [PERSON], був засуджений за ст. 206 ч. 2 КК України до 2-х років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік 6 місяців; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 12.01.1988 року - за ст. 214 ч. 1 КК України до 2-х років виправних робіт без позбавлення волі з відрахуванням на користь держави 20% місячного заробітку; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 02.06.1989 року за ст. 141 ч. 2 КК України - до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією майна. Відповідно до ст. 43 КК України частково приєднана невідбута частина покарання за попереднім вироком і визначена остаточна міра покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.06.1994 року [PERSON]Г, був засуджений за ст.ст. 141 ч. 2, 17, 117 ч. 1, 196-1 ч. 1 КК України із застосуванням ст. 42 КК України до 4-х років позбавлення волі з конфіскацією майна (а.с. 15-16, 24-55). Крім того, вказані вище факти неодноразового засудження [PERSON], та відбування ним покарання підтверджуються дослідженими в судовому засіданні кримінальними справами та витягами з них. З 13 лютого 1989 року [PERSON], утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року по 13 лютого 1993 року відбував міру покарання в Державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98», що підтверджується довідками даної установи від 26.12.2017 року за № 5/5379 та № 1/5380 (а.с. 12-13, 20). Повернувшись з місць позбавлення волі в 1993 році, він знову проживав з батьками в квартирі [ADDRESS]. Однак, вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 20.05.1999 року був засуджений за ст. 142 ч. 2 КК України до 8-ми років позбавлення волі з конфіскацією майна, і відбував покарання з 06.01.1999 року по 29.12.2006 року в ВТК № 33 в Донецькій області (а.с. 11). Відповідно до довідки МКП ЖЕК-15 від 20.12.2017 року, не збереглись документи про прописку [PERSON], в квартирі [ADDRESS] (а.с. 14). Відповідно до листів Управління державної міграційної служби у Вінницькій області, [PERSON], було відмовлено в отримання паспорта громадянина України в зв'язку з відсутністю у нього паспортної реєстрації в Україні (а.с. 21-22). Підстави та порядок набуття громадянства України врегульовані нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ. Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Статтею 2 Закону України «Про правонаступництво України» визнано, що до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція ([PERSON]) Української РСР, а статтею 5 передбачено що державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України. Наведені вище положення законодавства свідчать про те, що за відсутності у заявника передбаченого законодавством документального підтвердження факту його постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» - паспорту громадянина колишнього СРСР з відмітками про постійну прописку на території України, для отримання заявником паспорта громадянина України йому попередньо необхідно встановити наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням шляхом встановлення вищевказаного факту у судовому порядку. З наданих письмових доказів судом встановлено, що заявник [PERSON], на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ, тобто на 13 листопада 1991 року дійсно проживав в Україні і не був громадянином іншої держави, що повністю відповідає положенню п.2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» в чинній редакції. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved