Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким зняти арешт на належне їй майно будинок [ADDRESS] , які були накладені на підставі ухвали від 21.12.2016 по справі № 462/4709/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] та ухвали від 18.04.2016 по справі № 462/5818/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 09.01.2008 є власником будинку [ADDRESS] , який набуто за час перебування у шлюбі з відповідачем. За наслідками примусового виконання судових рішень про стягнення боргу з відповідача 1/2 частки зазначеного будинку була виставлена на торги і згідно протоколу проведення електронних торгів від 27.08.2018 вона стала їх переможцем, а відтак, одноосібним власником будинку. В подальшому з`ясувалось, що на 1/2 частки будинку, яка належала відповідачу накладено арешт на підставі зазначених вище ухвал, постановлених у справах про стягнення заборгованості з відповідача. Наявність такого арешту порушує її права як власника, оскільки вона не є боржником у зобов`язанні. Відповідач подав відзив, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. Позов визнає та просить задоволити, оскільки на момент набуття позивачем права власності на 1/2 частки будинку він не перебував з нею у шлюбі. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування відносно позову Львівської міської ради не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 15.09.2020. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 24.07.2020 прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Крім того, до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору залучено [PERSON] та [PERSON] . Одночасно з ухвалою про відкриття провадження суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.39), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст. 221 ЦПК України. Надалі, за відповідним клопотанням представника позивача суд витребував матеріали виконавчого провадження, на підставі яких накладено арешт. 29.09.2021 на адресу суду надійшли копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду у справі № 462/4709/16-ц. Також зазначено, що матеріали виконавчого провадження з примусового виконання ухвали суду у справі № 462/5818/15-ц знищені за закінченням терміну зберігання. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.05.2021. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони та треті особи суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з першою заявою по суті справи та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. В судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заявою до суду просив проводити розгляд у його відсутності, а позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. У своєму відзиві справу просить слухати у його відсутності та задоволити позов. Треті особи в судове засідання також не з`явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Позиція суду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що позивач відповідно до копії свідоцтва про право власності від 09.01.2008 (а.с.14) є власником будинку [ADDRESS] загальною площею 516,9 кв.м. Вказаний будинок набутий за час перебування сторін у шлюбі, який був укладений 09.11.1991. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17.01.2018 (а.с.48), яке не оскаржувалось і набрало законної сили шлюб між сторонами розірвано. За час перебування сторін у шлюбі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.04.2016 (а.с.14-19) в якості забезпечення позову накладено арешт на 1/2 частки будинку [ADDRESS] , що належить відповідачу та заборони будь-яким особам відчужувати дане майно. Вказане забезпечення вжито у справі № 462/5818/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Крім того, за перебування сторін у шлюбі ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 21.12.2016 (а.с.21-22) в якості забезпечення позову накладено арешт на 1/2 частки будинку [ADDRESS] , що належить відповідачу. Вказане забезпечення вжито у справі № 462/4709/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, розгляд вказаних справ завершено ухваленням рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь позивачів. Ухвали про забезпечення позову, вжиті у таких справах не скасовані, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.6-8), де містяться відповідні записи про обтяження. Листами від 11.06.2020 (а.с.27) та від 16.06.2020 (а.с.28) Залізничний ВДВС в м. Львів ЗМУМЮ (м. Львів) та Личаківський ВДВС в м. Львів ЗМУМЮ (м. Львів) повідомили позивача про можливість скасування арешту виключно на підставі судового рішення. В процесі примусового стягнення з відповідача заборгованості Личаківським ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області проведені електронні торги відносно належної відповідачу 1/2 частки в будинку [ADDRESS] . Згідно протоколу проведення електронних торгів № 354413 (а.с.8-9), переможцем цим торгів стала позивач, яка придбала вказану частку. Позивачу також було видано відповідний Акт про проведені електронні торги від 12.09.2018 (а.с.10). Отже, позивач на даний час є одноосібним власником житлового будинку, відносно якого зберігає чинність обтяження, зареєстроване відносно попереднього власника. Вважаючи, що вказані обтяження порушують її права позивач звернулась до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність порушення одного з основоположних прав людини і громадянина права мирно володіти своїм майно, яке декларується статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,\~як неодноразово\~зазначав ЄСПЛ\~у своїх\~рішеннях,\~за певних\~обставин втрата\~права власності,\~яка відбулася\~внаслідок законодавчого\~заходу або\~рішення суду\~не буде\~аналогічним «позбавленню»\~власності:\~у справах «Агосі проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom) (від 24 жовтня 1986 року, Серія A № 108), позбавлення або інакша втрата права володіння розглядалася як «контроль за користуванням» майном у значенні другого пункту статті 1 Протоколу № 1 у справі «Газус Дозьєр-унд Фьордертехнік ГмбХ проти Нідерландів» (Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. the Netherlands) (від 23 лютого 1995 року, серія А № 306-B). В межах справи яка розглядається накладений ухвалами суду арешт хоч і не позбавляє позивача права власності на таке майно, проте суттєво обмежує її можливості в розпорядженні цим майном, що слід розглядати як «контроль за користуванням» цим майном у значенні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Відтак, суд розгляне справу в світлі цієї норми, а також з врахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка висловлена ним з цього питання і яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується в Україні як джерело права. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до статті першої Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своєму рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), Суд проаналізував Статтю 1 як таку, що містить в собі «три чітких правила»: перше правило, викладене у першому реченні першого пункту, носить загальний характер та проголошує принцип мирного володіння майном; у другому правилі, що міститься у другому реченні першого пункту, йдеться про позбавлення власності та встановлюються певні умови щодо цього; третє правило, викладене у другому пункті, визнає, що Держава-учасник має право, серед іншого, контролювати користування майном відповідно до загальних інтересів (Серія A № 52, пункт 61). Далі Суд зазначив, що перед тим, як аналізувати, чи було дотримане перше загальне правило, необхідно визначити, чи застосовуються два інших правила (там само). Ці три правила не є, однак, «різними» в розумінні того, що вони непов`язані. Друге і третє правило стосуються особливих випадків втручання у право на мирне володіння майном, і отже, мають тлумачитися в світлі загального принципу, визначеного у першому правилі (див. поміж багатьох інших джерел, справа «Джеймс та інші» (James and Others), § 37). Як наслідок, при розгляді справ за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції Суд застосовує ті ж самі підходи для оцінки втручання, що й для статей 8-11 Конвенції та послідовно вирішує питання про дотримання трьох ключових принципів, згідно яких втручання в право мирного володіння майном має здійснюватися: 1. «на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» (законність втручання); 2. воно повинне мати легітимну мету («в інтересах суспільства»); 3. бути пропорційним (тобто має бути забезпечений справедливий баланс між інтересами особи з одного боку та інтересами суспільства з іншого. Іншими словами, на особу при втручанні в її права за статтею 1 Першого протоколу не повинен бути покладений «надмірний індивідуальний тягар»). Відповідно суд, розглядаючи дану справу за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, буде дотримуватись саме цієї послідовності і при встановленні порушень одного ключового принципу втручання у право відповідача на мирне володіння майном одразу буде визнано несумісним із статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції, а подальша перевірка дотримання наступних критеріїв буде припинена через недоцільність. Чи є втручання таким, що здійснюється на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (законність втручання)? Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). В силу вимог частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як неодноразово зазначав Суд у своїх рішеннях, відповідно до Статті 1 Протоколу № 1 будь-яке втручання державної влади у мирне володіння майном має бути законним: дійсно, друге речення першого пункту цієї Статті дозволяє позбавлення майна «за умов, передбачених законом». Більше того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є поняттям, закріпленим у всіх Статтях Конвенції (див. справи «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece [GC]) (по суті), № 25701/94, § 79, ЄСПЛ 2000XII, та «Броньовский» (Broniowski), § 147). Однак саме по собі юридичне закріплення у національному законодавстві не є достатнім для відповідності принципу законності. До того ж, юридичне закріплення повинно мати певні якості, а саме воно повинно відповідати принципу верховенства права та забезпечувати гарантії проти свавілля. З цього випливає, окрім того, що юридичні норми, на яких ґрунтується позбавлення власності, повинні відповідати вимогам національного законодавства Держави-учасника, у тому числі Конституції, вони повинні бути у достатній мірі доступними, чіткими та передбачуваними у застосуванні (див. справу «Гісо-Галлісей проти Італії» (Guiso-Gallisay v. Italy), № 58858/00, §§ 82-83, від 8 грудня 2005 року). Суд також зазначає, що подібні міркування застосовуються до втручання у мирне володіння майном. Що стосується поняття «передбачуваності», його межі у значній мірі залежать від змісту інструменту, що є предметом розгляду, сфери, на яку воно розповсюджується, а також кількості та статусу тих, щодо кого воно має застосовуватися (див. mutatis mutandis, справу «Суд Фонді С.р.л. та інші проти Італії» (Sud Fondi S.r.l. and Others v. Italy), № 75909/01, §109, від 20 січня 2009 року). Зокрема, правило є «передбачуваним», коли воно надає засіб захисту проти свавільного втручання державних органів (див. справу «Центро Європа 7 С.р.л. та Ді Стефано» (Centro Europa 7 S.r.1. and Di Stefano), згадуване вище, § 143). Аналогічно, застосовуваний закон повинен забезпечувати мінімальні процесуальні гарантії, співрозмірні із важливістю відповідного принципу (див., mutatis mutandis, справи «Санома Уйтгеверс Б.В. проти Нідерландів» (Sanoma\~Uitgevers\~B.V.\~v.\~the\~Netherlands [GC],), № 38224/03, § 88, від 14 вересня 2010 року; «Вістінс та Перепьолкінс проти Латвії» (Vistiтр\~and\~Perepjolkins\~v.\~Latvia [GC]) № 71243/01, § 96-98, від 25 жовтня 2012). Повертаюсь до обставин справи яка розглядається арешт на майно позивача накладено в порядку забезпечення позовних вимог, оскільки чинний на той час власник зазначеного майна мав певні боргові зобов`язання. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 646/6944/16-ц (постанова від 21.10.2021) метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо. Крім того, відповідно до роз`яснень, наданих Пленумом ВСУ в п. 10 Постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Отже, забезпечення позову як превентивний захід завжди стосується спеціального суб`єкта боржника у зобов`язанні і при цьому, таке забезпечення має строковий характер до виконання рішення суду. Разом з тим, у справі яка розглядається позивач не є боржником у грошовому зобов`язанні, для забезпечення виконання якого вживались заходи забезпечення позову і в законодавстві України немає жодної норми, яка б свідчила про правомірність обтяження майна нового власника за зобов`язаннями попереднього власника. Цього достатньо для висновку, що втручання про яке йдеться не здійснюється згідно з вимогами закону, а відтак, має місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що в свою чергу, свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Як наслідок, немає необхідності здійснювати перевірку наявності легітимної мети та пропорційності втручання. Застосування в даній справі принципу jura novit curia («суд знає закони»). Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Під час розгляду цивільної справи № 423/455/18 (постанова від 02.06.2021) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura\~novit\~curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Тобто, право скасування заходів забезпечення позову, в тому числі арешту майна має виключно суд, який слухав справу в межах якої такі заходи вживались. Разом з тим це не означає, що новий власник позбавлений можливості захистити своє право, оскільки він не може нести тягар негативних наслідків, які стосувались попереднього власника майна. Згідно пункту другого частини другої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. В такому випадку, суд, діючи за принципом jura novit curia, при вирішенні позовної вимоги захистить порушені права позивача не у спосіб скасування арешту майна, а у спосіб припинення обтяжень, зареєстрованих на підставі зазначених ухвал суду, оскільки зміст порушення полягає в наявності зареєстрованих обтяжень, а не в наявності заходів забезпечення позову. На думку суду, це не буде виходом за межі позовних вимог та одночасно, буде ефективним способом захисту порушеного права. Щодо судових витрат. У зв`язку з задоволенням позову відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 840,80 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). Позивач у своїй першій заяві по суті справи не вказувала про будь-які інші витрати, пов`язані з розглядом справи які вона очікує понести. Крім того, до завершення розгляду справи суду не було подано доказів про судові витрати, які позивач понесла або має понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно, такі відшкодуванню не підлягають. З огляду на задоволення позову понесені відповідачем судові витрати в силу вимог пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати треті особи не подавали. Крім того, треті особи не наводили попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вони понесли або очікують понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат. На підставі наведеного та

Outcome: approved