Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та фізичною особою [PERSON] укладено кредитний договір № ВLаЖГА00055105. Згідно Кредитного договору [PERSON] надав Позичальнику кредит в розмірі 16 500 гривень 00 копійок, термін повернення Кредиту - 22 липня 2014 року. Згідно п. 1.2 Кредитного договору Кредит надається Позичальнику (Відповідачу) кредит у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії. Позичальник зобовязується повернути Кредит та сплатити Банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції на умовах визначених в Кредитному договорі. Процентна ставка за Договором встановлена на рівні 15% річних. Щомісячна плата у вигляді комісії за управління Кредитом в розмірі 1,75% від суми Кредиту. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобовязання за Договором в повному обсязі, а Відповідач від виконання зобовязань ухиляється. Загальна сума заборгованості Відповідача відповідно до довідки про стан заборгованості станом на «11» серпня 2015 року становить 34 278 гривні 29 копійок. Просить стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість за кредитним договором. Позивач у судове засідання не прибув, однак представник позивача направив на адресу суду клопотання у якому просив слухати справу без участі представника позивача по наявних у справі документах, позов підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив і від нього не надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, однак надіслав письмове заперечення, в якому позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Своє заперечення мотивував тим, що позивачем невірно зроблено розрахунок заборгованості, не враховано ряд платежів здійснених [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, безпідставно нараховано пеню. Вказав, що ним повідомлялось про часткове погашення заборгованості ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у сумі 2 217,29 грн., однак Банком не зроблено відповідний перерахунок та не надано уточнений розрахунок заборгованості. Зазначив, що відповідно до пункту 4.3. Договору банківського обслуговування, у випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від позичальника сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини Договору. П.9 Спеціальної частини Договору передбачає не ставку пені, а штраф, передбачений п.4.2. Загальної частини Договору в розмірі 25% від суми кредиту, який в свою чергу передбачає відповідальність за невиконання пункту 3.3.3. Розмір пені 0,50%, як видно зі змісту Спеціальної частини Договору передбачений пунктом 10 Договору, який не кореспондується за умовами Договору з пунктом 4.З., який в свою чергу передбачає нарахування пені. Зазначив, що банк просив стягнути пеню за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 25 181,53 грн., нараховану за ставкою 0,50%, посилаючись при цьому на пункт 4.3. Договору та пункт 10 Спеціальної частини договору. Вказав, що таке нарахування пені не передбачено умовами Кредитного договору, які були погоджені сторонами, а отже застосування пункту 10 Спеціальної частини Договору через застосування пункту 4.3. Загальної частини Договору є безпідставним та необгрунтованим. Зазначив, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до суду 22 вересня 2015 року, а пеня розраховується з 23.01.2013, що перевищує один рік, позивач пропустив встановлений ст.258 ЦПК України строк позовної давності, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок належним чином та відповідно до умов договору, а за користування чужими грошима сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 22 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» та фізичною особою [PERSON] укладено кредитний договір № ВLаЖГА00055105, що стверджується копією даного договору. Згідно п. 1.2 Кредитного договору Кредит надається Позичальнику (Відповідачу) кредит у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії. Позичальник зобовязується повернути Кредит та сплатити Банку плату за користування кредитними коштами, комісії та можливі штрафні санкції на умовах визначених в Кредитному договорі. Згідно з п. 2.5.1 Кредитного договору щомісячний платіж, передбачений Графіком погашення заборгованості, складається із строкової частини Кредиту та строкових платежів. Платежі є ануїтетними: регулярні рівні щомісячні платежі, що направляються на погашення кредиту, а саме, основного боргу і процентів, що розраховуються таким чином, що в кінці строку договору, за умови належного виконання зобовязання Позичальником заборгованість повністю погашається. Згідно із п. 2.5.2. Договору Позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок Банку, вказаний у п.6 Спеціальної частини Договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобовязань, передбачених п. 3.3 Загальної частини Кредитного договору [PERSON] має право вимагати від Позичальника (Відповідача) додатково сплатити штраф у розмірі 25% від суми кредиту. Згідно пункту 4.3 Кредитного договору у випадку прострочення Позичальником (Відповідачем) виконання грошових зобовязань [PERSON] має право вимагати від Позичальника Відповідача) додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50 % та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п. 9. Спеціальної частини Договору. Позивач свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. З розрахунку заборгованості, представленого позивачем, вбачається, що відповідач станом на «11» серпня 2015 року має заборгованість 34 278 гривні 29 копійок, з яких: - по поверненню кредиту: 6395,25 грн.; - по сплаті відсотків: 1251,42 грн.; - по сплаті комісії: 1450,09 грн.; - штраф (пеня)за несвоєчасне виконання зобовязань: 25181,53 грн. У своєму запереченні відповідач вказав, що позивачем невірно зроблено розрахунок заборгованості, не враховано ряд платежів здійснених [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, безпідставно нараховано пеню. Вказав, що ним повідомлялось про часткове погашення заборгованості ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у сумі 2 217,29 грн., однак Банком не зроблено відповідний перерахунок та не надано уточнений розрахунок заборгованості. Зазначив, що відповідно до пункту 4.3. Договору банківського обслуговування, у випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від позичальника сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини Договору. П.9 Спеціальної частини Договору передбачає не ставку пені, а штраф, передбачений п.4.2. Загальної частини Договору в розмірі 25% від суми кредиту, який в свою чергу передбачає відповідальність за невиконання пункту 3.3.3. Розмір пені 0,50%, як видно зі змісту Спеціальної частини Договору передбачений пунктом 10 Договору, який не кореспондується за умовами Договору з пунктом 4.З., який в свою чергу передбачає нарахування пені. Наголосив, що банк просив стягнути пеню за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 25 181,53 грн., нараховану за ставкою 0,50%, посилаючись при цьому на пункт 4.3. Договору та пункт 10 Спеціальної частини договору. Вказав, що таке нарахування пені не передбачено умовами Кредитного договору, які були погоджені сторонами, а отже застосування пункту 10 Спеціальної частини Договору через застосування пункту 4.3. Загальної частини Договору є безпідставним та необгрунтованим. Однак, як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, в такому відображено проведені відповідачем сплати грошових сум по кредиту та здійснено розрахунок з їх врахуванням. Окрім цього, твердження відповідача про те, що «нарахування пені не передбачено умовами Кредитного договору, які були погоджені сторонами, а отже застосування пункту 10 Спеціальної частини Договору через застосування пункту 4.3. Загальної частини Договору є безпідставним та необгрунтованим» не вказує не неправильність нарахування пені по кредиту, оскільки, як вбачається із договору № ВLаЖГА00055105, п. 4.3. Загальної частини передбачає порядок нарахування пені за розміром ставки, визначеної в п.9 Спеціальної частини Договору, а п. 10 Спеціальної частини Договору визначає адресу для кореспонденції. Окрім цього, відповідач зазначив, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до суду 22 вересня 2015 року, а пеня розраховується з 23.01.2013 року, що перевищує один рік, позивач пропустив встановлений ст.258 ЦПК України строк позовної давності, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається із позовної заяви, така подана до суду 18 серпня 2015 року, а не 22 вересня 2015 року, як вказує відповідач у запереченні. Як вбачається із розрахунку заборгованості, плата за пропуск платежів (прострочена заборгованість) була нарахована лише з 23.05.2015 року. Таким чином, позивач заявив позовні вимоги до спливу позовної давності, а тому немає підстав для відмови у позові відповідно до правил частини 4 статті 267 ЦК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав. На підставі вищенаведеного відповідачу була нарахована заборгованість за кредитним договором. Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3.2. рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 «Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).» Відповідач в своєму запереченні вказав, що заявлений позивачем розмір неустойки є значно більшим від розміру боргового зобовязання, однак не навів жодних інших обставин, які мають істотне значення, у відповідності до ч.3 ст. 551 ЦК України та рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 та не подав достатніх доказів на підтвердження цих обставин. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від оплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частки вимог. Тому, суд прийшов до висновку, що з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. Інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи відсутні.

Outcome: approved