Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмету спору (на стороні Відповідача): Директор департаменту з безпеки Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» [PERSON] про надання щорічної відпустки. В обґрунтування позову зазначив, що з 05.03.2013 року по теперішній час перебуває у трудових відносинах з ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». З 05.01.2016 року по 08.08.2016 року займав посаду заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, а з 09.08.2016 року є понадштатним працівником департаменту безпеки. 12.05.2016 року він був ознайомлений з наказом відповідача №555 від 11.05.2016 року «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки» і одночасно отримав попередження №1 про наступне звільнення з підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше 08.08.2016 року. Після чого, 05.07.2016 року він звернувся з письмовою заявою до директора департаменту з безпеки ПАТ «АМКР» [PERSON] про надання невикористаних днів щорічних (додаткової і основної) відпусток за 2014, 2015 та 2016 роки у кількості 56 календарних днів з 05.08.2016 року. Заяву було подано за місяць, відповідно до умов договору №0007 від 05.03.2013 року. Після чого, 14.07.2016 року він був ознайомлений з листом про відмову в задоволені його заяви від 05.07.2016 року та з пропозицією надання скороченої відпустки строком 23 календарні дні, починаючи з 15.07.2016 року. В наслідок чого, 15.07.2016 року він звернувся до Комісії з трудових спорів ПАТ «АМКР» із заявою про поновлення порушених трудових прав, та вимагав про зобовязання адміністрації ПАТ «АМКР» задовольнити заяву про надання відпустки. Дана заява була залишена без розгляду. 04.08.2016 року він востаннє звернувся до директора департаменту з безпеки ПАТ «АМКР» з вимогою надання відпустки, яка позитивних результатів також не надала. Тому 10.08.2016 року відповідно наказу відповідача №872/л від 09.08.2016 року його було звільнено з підприємства за скороченням штату. Одночасно з наказом про звільнення його було ознайомлено з розрахунковим листом про виплату компенсації за 70 календарних днів щорічних (основної та додаткової) відпусток. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року його поновлено на посаді заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АМКР», яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2016 року залишено без змін. 01.08.2017 року відповідач ознайомив з наказом № 823/л від 01.08.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON]С.» та складено акт про допуск його до роботи. Після того, він також неодноразово звертався до уповноважених осіб зокрема й 18.10.2017 року, з вимогою про надання невикористаної відпустки, на що 03.11.2017 року отримав відповідь директора з персоналу ПАТ «АМКР» про відсутність у нього права на всі невикористані дні щорічної відпустки, у звязку з виплатою йому при звільненні 09.08.2016 року компенсації у відповідності до вимог ст. 83 КЗпП України та ст. 24 ЗУ «Про відпустки». Вважає, що після поновлення його 01.08.2017 року на підприємстві на підставі рішення суду, було також відновлено його право на невикористані дні щорічних (основної та додаткової) відпусток. Тому просить суд визнати незаконною відмову відповідача в ненаданні [PERSON] невикористаних відпусток за 2014-2016 роки відповідно заяв від 05.07.2016 року та 18.10.2017 року; зобовязати відповідача надати невикористані дні відпустки за 2014-2016 роки у зручний для [PERSON] час, зі збереженням заробітної плати, право на які набув станом на 09.08.2016 року; судові витрати покласти на відповідача; надати відповідь на визначений перелік питань. Ухвалою від 26.02.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 27.03.2018 року представником відповідача [PERSON] надано до суду відзив. 30.03.2018 року позивач скористався правом на надання до суду відповіді на відзив. 16.04.2018 року, тобто до початку судового розгляду справи представник третьої особи [PERSON] скористався правом та надав письмові пояснення щодо позовної заяви, згідно яких у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 05.03.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерними товариством «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» було укладено трудовий договір № 0007, та доповнення до трудового договору (а.с. 18-22, 23, 24). Статтею 21\~КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З трудової книжки [PERSON] вбачається, що з 05.01.2016 року [PERSON] переведений на посаду заступника директора з департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки (а.с. 17, зворот). Однак, 11.05.2016 року ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» було прийнято наказ №555 «Про внесення змін в організаційну структуру департаменту з безпеки» (з додатками), яким з 08.08.2016 року було скорочено посаду заступника директора з департаменту (економічна безпека), на якій працював [PERSON] (а.с. 27-28, 29, 30, 31, 32). Зі змістом вказаного вище наказу [PERSON] ознайомлено особисто, що підтверджено відміткою на листі ознайомлення (а.с. 32). Після чого, 05.07.2016 року [PERSON] звернувся до директора з безпеки ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» [PERSON] з письмовою заявою про надання відпустки за 2014-2016 роки в кількості 56 календарних днів з 05.08.2016 року (а.с. 34). У відповідь на заяву отримав лист від 14.06.2016 року, яким [PERSON] було повідомлено про необхідність узгодження нового терміну відпустки з власником або уповноваженим ним органом у випадку її перенесення на новий строк, оскільки відповідно до графіку відпусток на 2016 рік остання була запланована на березень 2016 року. Разом з цим, запропоновано використати частину не використаної щорічної відпустки з 15.07.2016 року, тривалістю 23 календарних дні ( а.с. 35). Відповідно до заяви від 15.07.2016 року [PERSON] звернувся до Голови комісії з трудових спорів ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» з низкою вимог, одна з яких зобовязати відповідача надати щорічну та додаткову відпустку строком 56 календарних днів з 05.08.2016 року, відповідно до заяви від 05.07.2016 року (а.с. 36-38). Згідно наказу ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №872/л від 09.08.2016 року [PERSON] звільнено з підприємства з посади заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту та безпеки, за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 39). В подальшому заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року скасовано наказ №872/л від 09.08.2016 року виданий ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» «Про звільнення з підприємства за скорочення штату [PERSON]С.» та поновлено [PERSON] на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.06.2017 року залишено без змін (а.с. 47-50, 51-52). ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» було прийнято наказ № 823/л від 01.08.2017 року «Про поновлення на роботі [PERSON]С.» та складено акт від 01.08.2017 року про допуск до роботи [PERSON] (а.с. 58, 59). 18.10.2017 року [PERSON] звернувся до директора з безпеки ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» [PERSON] з письмовою заявою про надання відпустки за 2014-2016 роки в кількості 30 календарних днів з 06.11.2017 року, вважаючи, що має право на отримання невикористаної відпустки за 2014-2016 роки, оскільки рішення суду визнано незаконним його звільнення з підприємства (а.с. 65). Згідно наказу ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» №156/л від 02.08.2018 року [PERSON] звільнено з підприємства з посади заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту та безпеки, за скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 108-109). Відповідно до положень ст.\~45\~Конституції України - кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Державні гарантії права на відпустки встановлено Законом України\~«Про відпустки»\~№ 504/96ВР\~від 15.11.1996\~року (з доповненнями та змінами). Відповідно до ст.\~2\~Закону України\~«Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Статтею 79\~КЗпП України та ст.\~10\~Закону України\~«Про відпустки» передбачений порядок і умови надання щорічних відпусток. Відповідно до зазначених норм черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Відтак, листом директора департаменту по безпеці [PERSON] від 14.06.2016 року, [PERSON] було розяснимо положення ст. 11 Закону України «Про відпустки», та оскільки відповідно графіку останній не скористався свої правом підприємством було запропоновано [PERSON] використати частину невикористаної щорічної відпустки з 15.07.2016 року тривалістю 23 календарних дні. Однак, позивач відмовився скористатися частиною невикористаної відпустки у строки запропоновані відповідачем, зробивши помітку по те, що бажає використати щорічну відпустку відповідно до його заяви про відпустку від 05.07.2016 року (а.с. 101). Згідно з ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Разом з цим, згідно ст.\~83\~КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Дотримуючись дані норми закону, ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» у день звільнення з підприємства [PERSON], тобто 09.08.2016 року було виплачено компенсацію за усі не використані дні щорічних відпусток (70 днів) за період 2014-2016 роки, що неоспорюється позивачем та фактично виключає можливість надання [PERSON] відпуски за період 2014-2016 року. Оскільки законом особі при звільненні надано право вибору, щодо можливості використати не використану частину відпустки, чи право на її компенсацію, при цьому [PERSON] не погоджуючись з пропонованою відповідачем у певний час відпусткою, дав відповідачу підстави у наданні її компенсації у грошовому вигляді. Відтак, станом на час розгляду даної справи в суді, позивач [PERSON] отримав компенсацію за невикористані відпустки у період 2014-2016 роки. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. За змістом ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Отже, твердження позивача в обґрунтування позову про те, що йому було незаконно відмовлено в наданні невикористаних щорічних відпусток не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даної справи, а тому в позові слід відмовити повному обсязі. При цьому суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду та не заявлено клопотання про його поновлення. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №14\~від 18\~грудня 2009\~року «Про\~судове рішення\~у цивільній\~справі» передбачено,\~що встановивши,\~що строк\~для звернення\~з позовом\~пропущено без\~поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку звернення до суду є підставою для відмови в позові тільки в разі доведеності позовних вимог. Отже, суд вважає за необхідне відмовити в позові у звязку з його недоведеністю, що є самостійною підставою для цього. Що стосується вимоги про зобовязання надати вичерпну відповідь на перелік запитань, суд вважає за необхідним зазначати, що відповіді були отримані позивачем безпосередньо в залі судового засіданні під час розгляду справ, а також вони викладені в поясненнях щодо позовної заяви, які були направлені представником третьої особи на адресу позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed