Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування рішення про припинення повноважень, скасування наказу про звільнення, поновлення на\~посаді,\~стягнення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу, відшкодування шкоди, посилаючись на те, що відповідно до укладеного контракту між позивачем та ПРИВАТНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «АЗОВКАБЕЛЬ» (далі ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ») від 23 березня 2015 року позивач був призначений на посаду Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» строком до припинення повноважень керівника в порядку, визначеним чинним законодавством, Статутом Товариства, рішенням Наглядової ради та зазначеним контрактом. Відповідно до п. 6.5. зазначеного контракту керівник може бути звільнений з посади, контракт розірваний з ініціативи Наглядової ради до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником або систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього контрактом в результаті чого для товариства настали значні негативні наслідки, а також у разі винних дій керівника заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати. Позивач посилається\~на те,\~що з18 лютого 2021 року знаходився на лікарняному та після виходу з лікарняного 31 березня 2021 року відповідач [PERSON] повідомив, що позивача було звільнено з посади Генерального директора на підставі протоколу № 13 засідання ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» від 01 березня 2021 року та відповідач [PERSON] , як Генеральний директор видав наказ про звільнення позивача з посади Генерального директора. Також, відповідні зміни були внесені до Єдиного державного реєстру фізичних осіб-підприємців, юридичних осіб та громадських формувань. Позивач вважає, що його звільнення було незаконним, а діями відповідачів було порушено його право на працю, оскільки звільнений в тому числі в період карантину, внаслідок чого він змушений вернутися до суду. Крім того, позивач вважає, що внаслідок дій відповідачів позивачу завдано шкоду у зв`язку з чим просить суд солідарно стягнути з відповідачів 100000,00 грн. та з ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу на дату набрання рішення законної сили. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 17 травня 2021 року відкрито провадження у справі, її розгляд призначений у порядку спрощеного позовного провадження на 15 червня 2021 року 10 год. 00 хв., про що сторони були повідомлені, однак 15 червня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідачів, розгляд справи було відкладено на 01 липня 2021 року 10 год. 00 хв., про що сторони були повідомлені та у зв`язку з повторною неявкою відповідачів розгляд справи було відкладено на 19 липня 2021 року 14 год. 00 хв. про що сторони були повідомлені. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, але від представника позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача\~ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ»\~в судове\~засідання не\~з`явився про\~дату,\~час та\~місце розгляду справи тричі повідомлялася належним чином, але від нього до суду надійшов відзив, згідно якого вважає, що доводи позову не ґрунтуються на об`єктивних обставинах справи, а припинення повноважень позивача та його звільнення відбувалося у повній відповідності до вимог закону, оскільки підставою для прийняття рішення Наглядовою радою ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» № 13\~від 01\~березня 2021\~року про\~припинення повноважень\~позивача,\~як посадової\~особи генерального\~директора ПрАТ\~«АЗОВКАБЕЛЬ»,\~стала об`єктивна\~інформація щодо\~наявності ознак\~систематичних суттєвих\~порушень економічних\~інтересів підприємства,\~які відбувалися\~за участю\~позивача,\~внаслідок чого\~ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» вимушений був поновлювати свої порушені права та інтереси в господарському суді, а також було порушено перелік кримінальних проваджень. Крім того, 02 березня 2021 року позивач був ознайомлений зі змістом протоколу зазначеного рішення Наглядової ради, про що був складений відповідний акт, а також копію зазначеного рішення було листом направлено позивачу на адресу його мешкання, однак позивач відмовився отримати листа. 31 березня 2021 року позивач прибув на підприємство та разом із пояснювальною запискою надав листки непрацездатності згідно яких визначалося звільнення позивача від роботи до 30 квітня 2021 року, включно. Наказом № 42-к від 31 березня 2021 року позивача було звільнено з 01 квітня 2021 року на підставі зазначеного рішення ради та ним були отримані виплати, передбачені при звільненні. Також, зазначає, що зазначений позивачем розмір шкоди не обґрунтований. Просив відмовити у задоволенні позову, а також послався на те, що позивачем уже подано до іншого суду аналогічний позов. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~з`явився про\~дату,\~час та\~місце розгляду справи тричі повідомлялася належним чином. Судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою його місця проживання та місця реєстрації, однак, відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідач за зазначеною адресою відсутній, що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та, відповідно до вимог п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України». Отже відповідачі зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі надали суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, три неявки відповідачів в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд наявної справи без явки відповідачів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши та оцінивши надані сторонами письмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з трудового законодавства, пов`язані з правовідносинами між робітником та роботодавцем, а також обов`язком власника (роботодавця) відшкодувати шкоду працівникові тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Кодексом законів про працю України та Цивільним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з п. 8.61, п. 8.70 Статуту ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» генеральний директор обирається наглядовою радою Товариства простою більшістю голосів від кількісного складу наглядової ради терміном на три роки, а повноваження генерального директора припиняються за рішенням наглядової ради з одночасним прийняттям рішення про призначення генерального директора або тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора. Наглядова рада може прийняти рішення про припинення повноважень генерального директора з будь-яких підстав, в тому числі: згода сторін, закінчення строку дії контракту, переведення генерального директора за його згодою на інше підприємство, установу, організацію або перехід на виборну посаду; інші підстави, передбачені законодавством України, контрактом, укладеним з директором, а також рішенням наглядової ради (а.с. 82-106). Відповідно до\~Контракту з\~Генеральним директором ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «АЗОВКАБЕЛЬ» 23 березня 2015 року було укладено контракт між ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» та [PERSON] (а.с. 7-8, 9, 70-71), позивачем по справі, про обрання останнього на посаду генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ»\~загальними зборами\~акціонерів від\~23\~березня 2015\~року (протокол\~№ 26)\~на строк\~до припинення\~його повноважень\~в порядку,\~передбаченому законодавством,\~Статутом товариства,\~рішенням Наглядової\~ради та\~укладеним контрактом\~(а.с.\~10-15).Відповідно до\~п. 6.3 контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту (п. 2 ст. 36 КЗпП України); припинення повноважень керівника (п. 5 ст. 41 КЗпП України); за згодою сторін (п. 2 ст. 36 КЗпП України);\~до закінчення\~терміну дії\~контракту у\~випадках,\~передбачених пунктами\~6.4\~і 6.5\~контракту;\~на вимогу\~виборного органу\~первинної профспілкової\~організації у\~разі порушення\~керівником законодавства\~про працю,\~про колективні\~договори і\~угоди (ст.\~45КЗпП України). На підставі п. 6.5 контракту керівник може бути звільнений з посади, а контракт розірваний з ініціативи наглядової ради до закінчення терміну його дії у разі одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником або систематичного невиконання керівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього контрактом, в результаті чого для товариства настали значні негативні наслідки та у разі винних дій керівника, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати. З протоколу № 13 засідання Наглядової ради ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» від 01 березня 2021 року вбачається, що повноваження [PERSON] , як Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» припинені з 01 березня 2021 року та обрано Генеральним директором ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» Новосаденко С.І. (а.с.16-19, 79-81). Відповідно до листа № 271 від 02 березня 2021 року [PERSON] , позивачу по справі, повідомлено що рішенням Наглядової ради від 01 березня 2021 року припинені його повноваження, як Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» з 01 березня 2021 року у зв`язку з чим, трудові відносини підлягають припиненню, а контракт розірванню на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України, однак лист не вручено [PERSON] , позивачу по справі, з інших причин, що підтверджується трекінгом Укрпошти (а.с. 72,73, 74, 75). Згідно акту № 1 від 02 березня 2021 року [PERSON] , позивач по справі, 02 березня 2021 року о 8-50 год. після ознайомлення з протоколом засідання Наглядової ради № 13 від 01 березня 2021 року відмовився проставити на ньому відмітку про ознайомлення з власним підписом (а.с. 76). Наказом Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» Новосаденко С.І. № 42-к від 31 березня 2021 року «Про звільнення» [PERSON] , позивача по справі, з 01 квітня 2021 року було звільнено у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи (п. 5 ст. 41 КЗпП України), контракт з Генеральним директором ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» від 23 березня 2015 року припинений 01 березня 2021 року на підставі п.п. 2 п. 6.3 розділу 6 контракту (а.с. 20, 64). З Безкоштовного запиту Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 02 березня 2021 року зазначено керівника ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» Новосаденко С.І., відповідача по справі (а.с. 21). Як вбачається з листів непрацездатності серії АЛВ №\~637463\~від 02\~березня 2021\~року, серії АДУ\~№ 781769\~від 25\~березня 2021\~року, пояснення [PERSON] від 31 березня 2021 року [PERSON] перебував на лікарняному у період з 02 березня 2021 року по 24 березня 2021 року, з 25 березня 2021 року по 30 березня 2021 року (а.с. 65, 66, 67). Згідно службової записки, складеної начальником ВОП та [PERSON] , на виконання наказу № 14 від 09 березня 2021 року станом на 01 березня 2021 року [PERSON] , позивач по справі, був відсутній на робочому місці повноваження якого як Генерального директора припинені 01 березня 2021 року. З 18 лютого 2021 року по 01 березня позивач знаходився на лікарняному, 02 березня 2021 року вийшов на роботу, але з 09:15 до 17:00 годин був відсутній на робочому місці, на дзвінки не відповідав, про що складено відповідний акт, а також є акт про відсутність позивача 03 березня 2021 року протягом усього робочого дня. 04 березня 2021 року на підприємство надійшов лист від фонду соціального страхування з екстреним повідомленням про травмування [PERSON] , позивача по справі. 09 березня 2021 року [PERSON] , позивач по справі, по телефону повідомив, що знаходиться на лікарняному (а.с. 68-68). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників зокрема про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно зі ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянина права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, він вільно обирає або на який вільно погоджується та гарантує захист від незаконного звільнення. Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. За загальновідомими правилами, встановленими ст. 4 Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158, 04 лютого 1994 року ратифікованої Верховною Радою України, яка набула чинності 16 травня 1995 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного зі здібностями або поведінкою працівника, або викликаного виробничою необхідністю підприємства, установи або служби. За змістом п. 2 ст. 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Згідно з вимогами ч. 2 ст.\~22\~КЗпП Українивідповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Згідно п. 4, п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), а також підстави, передбачені іншими законами. Стаття 41 КЗпП України встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору з ініціативи\~власника або\~уповноваженого ним\~органу з\~окремими категоріями\~працівників за\~певних умов-\~«припинення повноважень\~посадових осіб»\~(п.\~5\~ч.\~1\~ст.\~41 КЗпП України). Як у назві цієї норми «Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов», так і у її змісті закладені певні особливості розірвання трудового договору з працівником, який є посадовою особою. Отже, розірвання трудового договору за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників, тому для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України доповнено п. 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року. В постанові Верховного Суду від 25 травня 2019 року (справа №753/1604/17) зроблено правовий висновок, відповідно до якого дія положень ч. 3 ст. 99 ЦК України та п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України передбачає право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, з будь-яких підстав; реалізація цього права гарантується нормами корпоративного права для припинення негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства. Згідно з ст. 23 Закону України «Про господарські товариства» управління товариством здійснюють його органи, склад, порядок обрання (призначення) яких здійснюється відповідно до виду товариства. Посадовими особами органів управління товариства є фізичні особи - голова та члени виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, наділені повноваженнями з управління товариством, якщо утворення такого органу передбачено установчими документами товариства. Статтею 2 Закону України «Про акціонерні товариства» уточнено поняття «посадових осіб органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Оскільки Законом №1255-VІІ від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Судом встановлено, що посада, на якій працював позивач, не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України і при його звільненні його фактично було позбавлено права на оскарження підстав звільнення та інших гарантованих переваг, які мають працівники, які звільнені на загальних підставах, на відміну від осіб, які звільняються у зв`язку із припиненням повноважень. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами цивільної справи, що позивач займав посаду генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ», на яку його було обрано загальними зборами акціонерів від 23 березня 2015 року (протокол № 26), однак рішенням Наглядової ради від 01 березня 2021 року припинені його повноваження позивача, як Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» з 01 березня 2021 року, що стало підставою для його звільнення відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Враховуючи те, що позивач не був головою або членом наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізором акціонерного товариства, а працював на посаді генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ», суд прийшов до висновку, що позивач не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Доводи представника відповідача ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ», викладені у відзиві, про те, що підставою для прийняття рішення Наглядовою радою ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» № 13\~від 01\~березня 2021\~року про\~припинення повноважень\~позивача,\~як посадової\~особи генерального\~директора ПрАТ\~«АЗОВКАБЕЛЬ»,\~стала об`єктивна\~інформація щодо\~наявності ознак\~систематичних суттєвих\~порушень економічних\~інтересів підприємства,\~які відбувалися\~за участю\~позивача,\~внаслідок чого\~ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» вимушений був поновлювати свої порушені права та інтереси в господарському суді, а також було порушено перелік кримінальних проваджень в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, так як представником відповідача ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» в супереч вимогам ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень, не доведені суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, а згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги посилання представника відповідача ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ»\~про те\~що позивачем\~подано аналогічний\~позов до\~іншого суду,\~оскільки згідно\~ухвали Голосіївського\~районного суду\~м.Києва\~від 08\~червня 2021\~року позовну\~заяву позивача\~про визнання\~незаконним наказу\~про звільнення,\~поновлення на\~посаді та\~зобов`язання\~вчинити певні\~дії залишено\~без розгляду. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме службову записку, складену ревізором ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» Танцюра М.Д. (а.с. 77-78), оскільки у зазначеному документі відсутні відомості щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 77 ЦПК України, та викладені у документі відомості не стосуються предмету спору. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача в частині скасування рішення про припинення повноважень, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та якими доказами вони підтверджуються, суд прийшов до однозначного висновку, що позивача було звільнено без законних на те підстав, тому оспорюванні рішенняНаглядової ради від 01 березня 2021 року ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» та наказ № 42-к від 31 березня 2021 року «Про звільнення» підлягають скасуванню та про наявність підстав, згідно\~ст. 235 КЗпП України, для поновлення\~позивача на\~займаній до\~звільнення посаді. Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання судових рішень у справах зокрема про поновлення на роботі незаконно звільненого. Враховуючи, що позивач підлягає поновленню на роботі, суд прийшов до висновку про необхідність допустити негайне виконання рішення суду у частині поновлення [PERSON] ,\~позивача по\~справі,\~на посаді генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ». В частині позовних вимог про стягнення з відповідача ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається судом одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Якщо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі не відбулось, працівник з урахуванням змісту статті 235 КЗпП України не позбавлений процесуальної можливості заявити таку вимогу за окремим позовом. Судом встановлено, що позивач, заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не надав суду жодного доказу про розмір виплат йому заробітної плати. Крім того, ухвалою Арцизький районний суд Одеської області від 01 липня 2021 року за клопотанням позивача було витребувано від відповідача ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» довідку про середню заробітну плату позивача за останні 12 місяців, однак зазначеним відповідачем ухвала суду не виконана. Враховуючи викладене, беручи до уваги відсутність у матеріалах цивільної справи довідки про заробітну плату позивача, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів майнової шкоди суд виходить з наступного. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. В судовому засіданні встановлено, що позивач займав посаду генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» відповідно до контракту від 23 березня 2015 року, однак рішенням Наглядової ради від 01 березня 2021 року припинені його повноваження позивача, як Генерального директора ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» з 01 березня 2021 року та обрано Генеральним директором ПрАТ «АЗОВКАБЕЛЬ» відповідача [PERSON] , який наказом № 42-к від 31 березня 2021 року «Про звільнення» [PERSON] , позивача по справі, з 01 квітня 2021 року звільнив у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи (п. 5 ст. 41 КЗпП України). Позивач знаходився на лікарняному з приводу нещасного випадку на виробництві, що підтверджується листками непрацездатності серії [NUMBER] \~від 02\~березня 2021\~року, серії АДУ № 781769 від 25 березня 2021 року. Враховуючи вищенаведене, вимоги ч. 2 ст. 1166 ЦК України та факт того, що відповідачами не представлено суду доказів в підтвердження відсутності вини спричинення позивачу шкоди, суд вважає, що вимога позивача в частині стягнення майнової шкоди підлягає задоволенню. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення заявлених [PERSON] вимог позову. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються зокрема з судового збору. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір». Відповідно до статті 1\~цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Беручи до уваги задоволення позовних вимог в частині скасування рішення\~про припинення\~повноважень,\~відшкодування шкоди суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачів судового збору на користь позивача в розмірі 1908,00 грн. в рівних частинах з кожного, оскільки зазначені позовні вимоги задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією (а.с. 1). Враховуючи, що судом задоволені позовні вимоги позивача в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, від судового збору якої позивач в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачів судового збору на користь держави в розмірі 908,00 грн. в рівних частинах з кожного.

Outcome: partial