Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азовзагальмаш», в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 29.08.2013 р. його було прийнято у цех №155 ПАТ «Азовзагальмаш» на посаду слюсаря-електрика. У нього виникло право на щорічну відпустку, однак відповідач відмовляється надати йому відпустку з 31.03.2014 р., мотивуючи тим, що за графіком відпусток його щорічна відпустка запланована на пільговий період - у серпні 2014 р. У зв'язку з вищенаведеним просив суд зобов'язати відповідача надати йому повну відпустку не за графіком та стягнути з відповідача моральну шкоду через порушення трудового законодавства в розмірі 1000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи або організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи або організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З трудової книжки позивача вбачається, що [PERSON] був прийнятий на роботу з 29.08.2013 р. у цех 155 з ремонту електродвигунів і монтажу електроустаткування ПАТ «Азовзагальмаш» (а.с.8). Відповідно до вимог ст. 79 КЗпП України та ст.10 Закону України «Про відпустки» щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. З матеріалів справи вбачається, що 25.12.2013 р. на 2014 р. по працівникам цеху №155 ПАТ «Азовзагальмаш» протоколом №4 засідання цехового комітету було узгоджено графік відпусток, згідно з яким відпустка [PERSON] запланована на серпень 2014 р. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що перед складанням графіку відпусток по цеху з ним узгоджувалося питання про надання йому відпустки саме у серпні 2014 р., оскільки це пільговий період, і саме він наполіг на тому, щоб йому відпустка була надана у серпні. Крім того, позивач в судовому засіданні підтвердив, що графік відпусток вивішений на стенді в цеху №155 в загальнодоступному місці, він з ним був також ознайомлений. Згідно зі ст. 80 КЗпП України, ст.11 Закону України «Про відпустки» допускається перенесення щорічної відпустки на вимогу працівника на інший період у разі: 1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п'ята статті 79 цього Кодексу); 2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу). Щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі: 1) тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку; 2) виконання працівником державних або громадських обов'язків, якщо згідно із законодавством він підлягає звільненню на цей час від основної роботи із збереженням заробітної плати; 3) настання строку відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами; 4) збігу щорічної відпустки з відпусткою у зв'язку з навчанням. Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Таким чином, зазначених у законі підстав для перенесення запланованої за графіком відпустки позивача з серпня на інший місяць не вбачається. Суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача про зобов'язання надати йому відпустку у період, не передбачений графіком відпусток, оскільки ці вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову і відсутність порушень трудового законодавства з боку відповідача, тому суд вважає, що позов не підлягає задоволенню і в частині вимог про стягнення моральної шкоди.

Outcome: dismissed