Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» про встановлення нікчемним договору факторингу. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 23 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та [PERSON] (далі - «Позивач») було укладено Кредитний договір №2631/0608/45-011, відповідно до умов якого Позивачу було надано кредит у розмірі 95000 доларів США на строк до 23 червня 2038 року зі сплатою 11,9% річних (надалі - «Кредитний договір»). 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» (далі - «Відповідач 2») укладено Договір факторингу №15 (далі - «Договір факторингу №15»). Відповідно до умов Договору факторингу №15, Банк відступає Фактору (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») свої Права Вимоги щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває Права Вимоги такої заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. Того ж дня, 28.11.2012 р. між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - «Відповідач 1») було укладено Договір факторингу (далі - «Договір факторингу»), згідно умов якого Клієнт (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС»») відповідно до умов відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимог якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактором шляхом надання фінансової послуги Клієнту набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. Позивач вважає, що Договір факторингу був вчинений відповідачами з порушенням вимог чинного законодавства України у зв'язку з чим має бути визнаний нікчемним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача ТОВ «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що договір факторингу був вчинений з дотриманням всіх норм чинного законодавства та відповідає всім положенням які мають застосовуватися до договорів такого типу. Представник відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання не з'явився, про час та дату був повідомлений належним чином, причин неявки в судове засідання не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2631/0608/45-011, відповідно до умов якого Позивачу було надано кредит у розмірі 95000 доларів США на строк до 23 червня 2038 року зі сплатою 11,9% річних (а.с.36-39). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», тобто Відповідачем 2 укладено Договір факторингу №15 (а.с.8-22). Відповідно до п. п. 2.1., 2.2. вищезазначеного Договору, Банк відступає Фактору (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») свої права вимоги щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває Права Вимоги такої заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. З моменту відступлення Банком Фактору Прав Вимоги, щодо сплати заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржникам щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з Правами Вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, і права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, і комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів (а.с.11). Також 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу, згідно умов якого Клієнт (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС»») відповідно до умов відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої Права Вимоги Заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, зазначених у Реєстрі Заборгованості Боржників та у переліку кредитних договорів та Договорів забезпечення, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації, а Фактором шляхом надання фінансової послуги Клієнту набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором (а.с.25). Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Як було встановлено судом, ні договір факторингу, ні сам кредитний договір не містять положень, щодо обов'язку повідомлення боржника про заміну кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Ч. 1 ст. 1077 ЦК України визначає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Тобто відповідачі могли вільно обирати спосіб та порядок розрахунку за укладеним договором факторингу, що не суперечить нормам діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Посилання позивачів на те, що факт укладення договору факторингу, не мав на меті реальне настання наслідків, оскільки відповідач ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» при відступленні прав вимог по кредитним договорам іншому відповідачу, не отримав жодного прибутку (що прямо суперечить меті діяльності фінансової установи) не мають жодного законодавчого обґрунтування, та не підтверджені належними та допустимими доказами. На думку суду, отримання прибутку, та його розмір, є виключною прерогативою сторін у договорі, а тому твердження позивачів є хибними та такими, що не можуть прийматися до уваги при винесенні рішення. Також варто зазначити, що при дослідженні матеріалів справи, було встановлено, що договір факторингу відповідає всім вимогам чинного законодавства , що застосовують при укладанні такого роду договорів. Відповідно до ст. 60 ч.1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Як вже зазначалось, належних та допустимих доказів на підтвердження факту суперечності договору факторингу актам цивільного законодавства матеріали справи не містять. При цьому, власне недбальство, незнання закону або неправильне його тлумачення не можуть бути підставами для визнання правочину недійсним. Окрім того, невиконання умов такого договору також не є підставою для його недійсності, а може мати інші правові наслідки. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, оскільки позовні вимоги не знайшли свого доведення, не є обґрунтованими, а вищезазначений договір факторингу, що був укладений між відповідачами, відповідає усім вимогам чинного законодавства України, що застосовуються при укладанні такого роду договору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed