Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнати недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, внесеного до договору іпотеки від 29.10.2015 року та визнати недійсним договір іпотеки від 29.10.2015 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.04.2015 року його дружина [PERSON] уклала з [PERSON] договір позики, на укладання якого він надавав дозвіл, як її чоловік. Його дружина сплатила всю суму позики за вказаним договором, про що свідчить нотаріально завірена заява [PERSON] Через деякий час, невідомі особи, які назвали себе представниками [PERSON] приїхали на роботу до дружини позивача та вручили їй під розпис вимогу щодо сплати коштів за договором позики від 01.04.2015 року. Невідомі особи також почали застосовувати шантаж, погрози до його дружини [PERSON] В цей час позивач знаходився в зоні АТО. Погрозами, невідомі особи змусили дружину позивача підписати новий договір позики від 29.10.2015 року та договір іпотеки від 29.10.2015 року. [PERSON] при підписанні зазначених договорів повідомила приватного нотаріуса КМНО Клименка Д.Б. та [PERSON], про те, що її чоловік - позивач, перебуває в зоні АТО та, що він не надавав згоди на укладання зазначених договорів. При цьому, приватний нотаріус зробив копію заяви позивача [PERSON] надану ним 01.04.2015 року для укладання першого договору позики від 01.04.2015 року. У зв'язку з тим, що він не надавав згоди на укладання договору позики від 29.10.2015 року, на підставі якого був укладений договір іпотеки від 29.10.2015 року із внесенням до нього застереження про задоволення вимог іпотеко держателя в позасудовому порядку, просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року у справі було відкрито провадження та справу призначено до розгляду. 29.09.2017 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва задоволено заяву позивача про забезпечення позову. 11.12.2017 року в судовому засіданні задоволено клопотання позивача про витребування доказів та задоволено клопотання представника відповідачів про долучення письмових заперечень до матеріалів справи. Також, у судовому засіданні 11.12.2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про виклик нотаріуса. 22.05.2018 року було частково задоволено клопотання представника третьої особи про долучення до матеріалів справи документів. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 22.05.2018 року було задоволено клопотання представника третьої особи про витребування доказів. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 27.06.2018 року виправлено описку в ухвалі суду від 22.05.2018 року. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12.07.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника третьої особи про витребування доказів. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також надав клопотання про визнання доказу недопустимим та про встановлення відсутності доказу. Представник відповідачів в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що сторонами в справі надані пояснення та заперечення, підстави, визначені законом для відкладення розгляду справи та оголошення в ній перерви відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу в відсутності позивача та представника відповідачів. Крім того, позивач в судовому засіданні, яке відбулось 11.12.2017 року позивач надав пояснення в яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позову та просив їх задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні, яке відбулося 11.12.2017 року надав пояснення в яких проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки згода на укладання правочинів дружиною позивача була надана самим позивачем згідно з його заявою від 01.04.2015 року. Зазначена заява була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б. та відповідно до її змісту він надав згоду на укладання будь-яких договорів позики, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, не зазначаючи конкретного правочину. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, вислухавши думку представника третьої особи, врахувавши надані пояснення позивачем та представником відповідачів, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлено, що 29.10.2015 року між [PERSON] - дружиною позивача та [PERSON] був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.. за реєстровим №1988, відповідно до умов якого [PERSON] як позикодавець передав, а [PERSON] як позичальник отримала грошові кошти у сумі 257192,39 грн., що на день укладання вказаного договору становило еквівалент 10601,50 доларів США, які [PERSON] зобов'язалась повернути не пізніше 01.05.2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики між [PERSON] як іпотекодавцем та [PERSON] як іпотекодержателем був укладений іпотечний договір від 29.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б. за реєстровим №1990, відповідно до п.п. 1.1 та 1.2 якого, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, позивач передав в іпотеку відповідачу квартиру під [ADDRESS], реєстраційний номер нерухомого майна 478088180000, що складається з однієї кімнати загальною площею 32,7 кв.м. Положеннями розділу 5 іпотечного договору від 29.10.2015 року було включено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги у разі невиконання основного зобов'язання іпотекодавцем (в тому числі шляхом визнання права власності на предмет іпотеки). Вказане застереження є невід'ємною складовою частиною іпотечного договору та його зміст повністю кореспондує положення ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотеко держателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, внесеного до договору іпотеки від 29.10.2015 року та визнання недійсним договору іпотеки від 29.10.2015 року, позивач посилався на те, що на час укладення договору позики та іпотечного договору, він, як чоловік [PERSON] не надавав своєї письмової згоди на укладання вказаних правочинів, а згода яка міститься в нотаріальному провадженні була надана ним 01.04.2015 року на укладання іншого договору позики, заборгованість по якому погашена. Вважає, що відсутність його згоди на укладання договору позики від 29.10.2015 року та іпотечного договору від 29.10.2015 року, є підставою для визнання іпотечного договору від 29.10.2015 року та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у ньому недійсними. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідна згода на укладання правочинів дружиною позивача була надана самим позивачем 01.04.2015 року, факт надання зазначеної згоди позивачем не заперечувався. Зазначена заява була посвідчена нотаріально приватним нотаріусом КМНО Клименко Д.Б. та зареєстрована в реєстрі за №574. Відповідно до змісту вказаної заяви, позивач [PERSON], надав згоду своїй дружині [PERSON] на укладання та підписання договорів про придбання, відчуження (купівлі, продаж майна тощо), як нерухомого так і рухомого майна; попередніх договорів, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, договорів застави, оренди, позики, позички, договорів про внесення змін до вищевказаних договорів, з правом розірвання вищевказаних договорів, виступаючи при цьому будь-якою з сторін вищевказаних договорів та визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови договорів на власний розсуд. Таким чином, позивач надав своїй дружині [PERSON] згоду на укладання будь-яких договорів позики, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя, не зазначаючи конкретного правочину, у відношенні якого позивачем надавалась дана згода. Тим самим, позивач надав згоду своїй дружині самостійно визначати предмет та умови таких правочинів на власний розсуд, не зазначаючи при цьому, що його дружина має отримувати згоду позивача на укладання кожного окремого відповідного правочину під час його укладання. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вказаним положенням Сімейного кодексу України відповідають положення ч. 2 ст. 369 ЦК України, згідно з якою згода співвласників на вчинення правочину щодо розпоряджання спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Отже, закон однозначно встановлює необхідність надання письмової, нотаріально посвідченої згоди чоловіка або дружини на укладання другим із подружжя правочину щодо розпоряджання нерухомим майном, однак не встановлює, що така згода має в обов'язковому порядку надаватись кожного разу на вчинення кожного окремого правочину. Тобто, така згода може бути загальною і стосуватися будь-яких правочинів, що укладаються другим із подружжя. Таким чином, позивач відповідною заявою від 01.04.2015 року надав своїй дружині згоду на укладання нею будь-яких договорів позики, договорів іпотеки та договорів про забезпечення вимог іпотекодержателя без зазначення жодних обмежень щодо укладання відповідних договорів, а тому суд вважає, що [PERSON] мала право укладати договір позики та іпотечний договір від 29.10.2015 року з [PERSON] та під час укладання вказаних правочинів діяла за згодою позивача. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 204 ЦК України презюмується, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, внесеного до іпотечного договору від 29.10.2015 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та визнання вказаного іпотечного договору недійсним.

Outcome: dismissed