Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати протиправним дії відповідача стосовно не належного розгляду заяви позивача про передачу в приватну власність житлового приміщення(квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зобов`язати Лозівську міську раду Харківської області розглянути заяву [PERSON] про передачу в приватну власність житлового приміщення (квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначає, що згідно рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради №601 від 29.08.2016 він є наймачем вказаного житлового приміщення. 08.06.2021, через відділ «Центр надання адміністративних послуг», він звернувся до Лозівської міської ради Харківської області з заявою про передачу в приватну власність вищезазначену трикімнатну квартиру, яку займає на умовах найму. Згідно витягу з протоколу чергового засідання виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 30 червня 2021 року №12 йому було фактично відмовлено, шляхом відкладення прийняття оголошеного проекту рішення. Підставою для відмови слугувало наявність заборгованості за комунальні послуги. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні проти позову заперечувала, надала відзив на позов, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає позов безпідставним, посилаючись на те, що спірна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності Лозівської міської територіальної громади. Із витягу з рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради від 29.08.2016 року №601 «Про заміну наймачів у договорах найму жилих приміщень» вбачається, що наймачем жилого приміщення: трикімнатної квартири житловою площею 47,89 кв.м за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . За вказаною адресою він був зареєстрований з 04,12,1986 року, що підтверджує сам позивач. [PERSON] зазначає, що дії відповідача, які полягають у відмові у винесенні рішення про оформлення приватної власності на житло є протиправним. З даним твердженням Лозівська міська рада не погоджується, оскільки на черговому засіданні виконавчого комітету Лозіської міської ради Харківської області, яке відбулось 30.06.2021, було прийняте протокольне рішення про відкладення прийняття проекту рішення «Про оформлення права приватної власності на житло за адресою: [ADDRESS] » до вирішення питання суттєвого погашення заборгованості за спожиті житлово- комунальні послуги. Зазначене рішення було прийняте на підставі наявної у виконавчого комітету міської ради інформації про значну заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на момент розгляду проекту рішення складала майже 160 тис. грн. В даному випадку дії виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області жодним чином не свідчать про відмову [PERSON] в оформленні права приватної власності на житло за адресою: [ADDRESS] . Такі дії, як рішення про відкладення (з можливістю повторного звернення) прийняття проекту рішення про оформленні права приватної власності на житло до вирішення питання щодо вжиття заходів по погашенню заборгованості по сплаті комунальних послуг, є попередньою відповіддю на звернення, не містить однозначного рішення про відмову, а отже не можуть вважатися «відмовою у оформленні права приватної власності». Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» прямо не заборонено відкладати розгляд заяви про приватизацію житлового фонду. В даному випадку житлові відносини засновані на нормах приватного права, під якими розуміється юридична свобода суб`єктів житлових правовідносин здійснювати свою правосуб`єктність і свої суб`єктивні права за своїм розсудом. Таким чином дії виконавчого комітету Лозівської міської ради є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Також однією з позовних вимог є зобов`язання Лозівської міської ради Харківської області розглянути заяву [PERSON] про передачу в приватну власність житлового приміщення (квартири), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На час звернення [PERSON] до суду, станом на 01.11.2021, заборгованість зі сплати за надані житлово-комунальні послуги становить 161 095,84 грн. (довідка КП «ЖУК» додається). Тобто з моменту звернення до виконавчого комітету із заявою про приватизацію житла, позивач не здійснив жодних дій для погашення заборгованості за отримані житлово-комунальні послуги. За інформацією КП «ЖУК» заява про зменшення розміру плати, відповідно до п.29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, за даною адресою не надходила. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , згідно рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради від 29.08.2016 року №601 «Про заміну наймачів у договорах найму жилих приміщень», є наймачем жилого приміщення (квартира): [ADDRESS] . 08.06.2021 року, через відділ «Центр надання адміністративних послуг», останній звернувся до Лозівської міської ради Харківської області з заявою про передачу в приватну власність вище зазначену трикімнатну квартиру, яку займаю на умовах найму. Згідно витягу з протоколу чергового засідання виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 30 червня 2021 року №12, було відкладено прийняття оголошеного проекту рішення «Про оформлення права приватної власності на житло за адресою: [ADDRESS] » до вирішення питання суттєвого погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги». Підстави для відкладення слугувало наявність заборгованості за споживчі житлово-комунальні послуги у позивача. Згідно статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У ч.3 ст.9 ЖК УРСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. За своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває у його правомірному користуванні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18. Відповідно до ст.1 ч.1, ст.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч.ч.1,3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.13 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень, у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року за №396 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за №109/17404), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно із п.17 Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається до орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. П.18 Положення затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати) кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де проживають два і більше наймачів. Пунктами 4,5 ст.5 передбачено право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. З доданих до позовної заяви документів вбачається, що дана квартира розташована в житловому будинку та не відноситься до житла, що не підлягає приватизації у розумінні ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином, дії відповідача (як органу приватизації), які полягають у відкладенні прийняття оголошеного проекту рішення «Про оформлення права приватної власності на житло за адресою: [ADDRESS] » до вирішення питання суттєвого погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги», перешкоджають реалізації житлових прав [PERSON] (зокрема, прав на приватизацію житла), порушують суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси, а тому, є безпідставними та незаконними/протиправними. Згідно п.3 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС, ГПК, КПК або КУпАП віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини, закріплено право на повагу до житла. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.11 ст.8 Закону №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. Справи за позовами про зобов`язання провести приватизацію квартири розглядаються у порядку цивільного судочинства. Зазначена правова позиція викладена в постанов: « Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №200/18858/16-ц провадження №14-165цс18 та від 21 березня 2018 року у справі №К/9901/12678/18 провадження №11-124апп18». Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.13,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а представник відповідача, як на підставу своїх заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені ним судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 908 грн.

Outcome: approved