Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, за яким просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати за період з 01.01.2011 року по 31.09.2013 року у розмірі 76 325 грн. 45 коп. В обґрунтування позовних вимог навів, що 14 грудня 2010 року між ним та відповідачем по справі укладено договір оренди № 151 нежилого приміщення загальною площею 45 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Вказане приміщення за актом прийому-передачі від 15.12.2010 року було передано у платне строкове користування відповідачу. На виконання умов договору відповідачем було здійснено єдиний платіж за користування об'єктом оренди у розмірі 1500 грн., що підтверджується прибутково-касовим ордером від 14.01.2011року. Строк дії договору закінчився 31 грудня 2011 року, однак нежитлове приміщення відповідач у встановлений термін не повернув, та надалі продовжив користуватись ним, у зв'язку з чим, за твердженням позивача, строк дії договору було продовжено. Позивач на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.02.2013 року усунув перешкоди у користуванні майном шляхом виселення відповідача, яке фактично було виконано Шевченківським ВДВС Запорізького МУЮ 03.10.2013 року. З огляду на викладене, строк заборгованості зі сплати орендної плати складає з січня 2011 року по жовтень 2013 року, що з урахуванням індексу інфляції дорівнює 76 325грн. 45коп. Відповідач звернувся до суду з зустрічною позовною заявою відповідно до якої, просив визнати недійсним договір оренди приміщення від 14.12.2010 року. В обґрунтування наведених вимог зазначив, що наступного дня після підписання договору оренди, за пропозицією [PERSON] було укладено акт прийому-передачі приміщення. При спробі фактичного в'їзду до обумовленого приміщення, виявилось, що воно зайнято. На зауваження з цього приводу, позивач запропонував зайняти суміжне приміщення, яке не влаштовувало за своїми характеристиками. Таким чином, відповідач за основним позовом стверджує, що жодного дня не використовував орендоване приміщення, припинивши подальшу оплату за договором. Вказаний договір оренди вважає недійсним, оскільки при спробі фактичного вселення до орендованого приміщення з'ясував, що [PERSON] не є власником, або уповноваженою особою на укладення відповідних договорів. Посилаючись на вимоги ст.203 ЦК України, стверджує, що на час підписання зі сторони [PERSON] договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, у зв'язку з чим підлягає визнанню недійсним, зі стягненням безпідставно сплаченої орендної плати у розмірі 1500 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заперечення проти зустрічного позову, та заявив про застосування наслідків пропуску строків позовної давнини. Відповідач - [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності в задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити з причини викладених у зустрічному позові. Суд, з'ясувавши правову позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги за основним позовом підлягають частковому задоволенню, а зустрічна позовна заява залишенню без задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 грудня 2010 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди нежилого приміщення, розташованого за адресою : [ADDRESS], загальною площею 45 кв.м. Умовами договору визначено порядок передачі приміщення в оренду, а також розмір та порядок оплати. (а.с.3-5) За актом прийому-передачі нежилого приміщення від 15.12.2010 року ПП [PERSON] передав [PERSON] об'єкт оренди, визначивши технічний стан об'єкту. ( а.с.6) У підтвердження повноважень на укладення договору оренди приміщення, позивачем надано копію листа ТОВ «Улисс-тур» без номеру та дати, про надання згоди на здачу в оренду частини приміщення [ADDRESS], загальною площею 45 кв.м. (а.с. 23) Відповідно до витребуваної судом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомо майна, розташованого по [ADDRESS] першого поверху літ А-9 належить територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та ТОВ «Улисс-тур», на праві часткової власності у співвідношенні 11/20 та 9 /20 частки, відповідно. Досліджуючи питання правомочності укладання договору оренди зі сторони [PERSON] суд виходить із змісту вимог ст.761 ЦК України, яка передбачає право передання майна у найм власнику речі або особі, якій належать майнові права. Крім того, ч.2 вказаної статті регламентує, що наймодавцем може бути також особа уповноважена на укладення договору найму. Дозвіл ТОВ «Улісс-тур» на укладання договору оренди, надавав повноваження [PERSON] на укладання договору оренди приміщення, оскільки вказане підприємство є співвласником нежилого приміщення, частина якого за договором оренди передавалась у користування [PERSON] Аналізуючи умови договору оренди нежилого приміщення від 14.12.2010 року, укладеного між сторонами, суд зазначає, що розділом 7 договору визначено строки дії договору. Так, пунктом 7.1. регламентовано, що договір набирає чинності з 14.12.2010 року та діє до 31.12.2011 року. З огляду на викладене, вимоги [PERSON] за основним позовом щодо стягнення суми боргу, який виник поза межами визначеного строку не заслуговують на увагу, оскільки продовження строку дії договору можливо лише за згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди, що суворо регламентовано п.7.2 договору. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати з 14.12.2010 року по 31.12.2011 року. Заперечення відповідача в частині не використання майна, та відсутність наміру у позивача щодо настання реальних правових наслідків, спростовується актом прийому-передачі, укладеному між сторонами 15.12.2010 року та проведенням платежу за перший місяць оренди нежилого приміщення [PERSON] Справедливість зазначених тверджень суду, простежується у відсутності дій зі сторони орендатора спрямованих на розірвання договору у межах строків позовної давнини, визначеного вимогами ст. 257 ЦК України. Невжиття своєчасних заходів, спрямованих на розірвання договору та безпідставний пропуск відповідачем трирічного строку позовної давнини, на теперішній час унеможливлює розгляд питання про визнання договору недійсним. Таким чином, сума заборгованості становить 16 500 грн., яка розрахована за 12 місяців дії договору з урахування проведеного відповідачем платежу за 1 місяць оренди у розмірі 1500 грн. Позивачем заявлено, про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, встановленого за відповідний період Держкомстатом України. Суд не може погодитись з наданими позивачем розрахунком індексу інфляції, оскільки згідно офіційно оприлюднених даних, індекс споживчих цін за 2011 рік становив 104,6 %. Визначаючи суму заборгованості за договором із урахуванням індексу інфляції, суд перемножує зазначені величині та отриману суму у розмірі 17 259 грн. стягує з відповідача. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, визначає розмір судових, пропорційно частці задоволених позовних вимог, яка становить 22,6% від суми заявлених позовних вимог. При звернені до суду позивачем було сплачено 763,25 грн. судового збору, у зв'язку з чим розмір витрат які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача становлять 172,5 грн. На підставі ст.319, 321,386, 761-763 ЦК України, ст.3, 5, 60, 61, 88, 213-215, 257 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved