Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу , посилаючись на те, що він працював на посаді заступника генерального директора з питань розвитку бізнесу в ТзОВ»Неодім Захід» з 30.09.15р.З адвокатського запиту 14.06.16р.йому стало відомо,що згідно наказу від 23.02.16р. його звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗПП України. Вважає дане звільнення незаконним,так як з наказом про звільнення його не ознайомили,не проведено розрахунку та не видано трудової книжки.Крім того,з 22.02.16р.по 4.03.16р.,з 06.03.16р.по 10.03.16р.,з 28.03.16р.по 18.04.16р.він перебував на лікуванні,про що свідчать листки непрацездатності.Оскільки, причина його невиходу на роботу є поважною,відповідач звільнив його з роботи без законних підстав. Просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу . У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення, просять позов задоволити.Крім того,позивач зазначив,що оригінали лікарняних листків у нього були вилучені під час обшуку та приєднані до матеріалів кримінального провадження.У нього з працедавцем виник конфлікт,тому після закінчення лікарняного боявся виходити на роботу.Про звільнення з роботи дізнався в червні 2016р. під час одночасного допиту у відділі поліції.24.02.16р.він їздив на обстеження в Польшу,будучи на стаціонарному лікуванні,на що мав дозвіл лікуючого лікаря.На роботу не виходив з 22.02.16р., про захворювання повідомив по телефону менеджера персоналу.22.02.16р.до його батьків додому приходила комісія з роботи з метою встановлення його місцеперебування,батьки також повідомили,що він хворіє. Представник відповідача проти позову заперечив та пояснив, що 22.02.16р.позивач не вийшов на роботу без поважних причин,про що було складено акт.23.02.16р.винесено наказ про його звільнення за прогул.Даний наказ разом з трудовою книжкою позивачу надіслано 24.02.16р.рекомендованим листом.Позивач не повідомив працедавця про те,що хворіє,не надав листки непрацездатності,про наявність таких вони дізнались з даної позовної заяви.Він у складі комісії виїжджав за місцем проживання позивача,батько останнього повідомив,що [PERSON]разом з матір»ю поїхав у лікарню,вони були у 2х лікарнях,однак,відомостей про госпіталізацію позивача в жодній з них не було.Звільнення проведено відповідно до вимог закону,просить у задоволенні позову відмовити. У судове засідання 23.02.17р.представник відповідача не з»явився,про причини неявки суд не повідомив,хоч належно увідомлений про час та місце розгляду справи.Так,згідно бланків відмови від відправлення від 16.02.17р.відповідач відмовився від отримання кореспонденції,зазначене також вбачається із скриншотів сайту «Нової пошти». Відповідно до ч.8 ст.76 ЦПК України,особа,яка відмовилась отримати судову повістку вважається повідомленою.За наведених обставин,враховуючи надання представником відповідача пояснень та доказів по справі ,суд вважає за можливе справу розглядати у його відсутності,згідно ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено судом, згідно наказу №198к від 30.09.15р. [PERSON].з 01.10.15р.прийнятий на посаду заступника генерального директора з питань розвитку бізнесу ТзОВ»Неодім Захід». Наказом №04-к від 23.02.16р. позивача звільнено із займаної посади відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України,за прогул без поважних причин. Як вбачається з табеля обліку робочого часу за лютий 2016р.[PERSON].з 22.02.16р.на роботу не виходив. Відповідно до службової записки менеджера з персоналу від 22.02.16р.[PERSON] 22.02.16р.з 9.00до 17.00 був відсутній на роботі без поважних причин. Про вказане свідчать також акти від 22.02.16р. та від 23.02.16р.про відсутність [PERSON]на роботі. Як вбачається із зведеної відомості сум про зарахування на картрахунки від 26.02.16р.та 14.03.16р.,а також довідки ПАТ»Кредобанк» від 13.09.16р. ТзОВ»Неодім Захід»через транзитний рахунок на картковий рахунок позивача 26.02.16р.зараховано 1286,09грн.-виплата авансу за лютий 2016р.,14.03.16р.-1279,34грн.-зарплата за 2 половину лютого 2016р. Згідно протоколу обшуку від 21.04.16р.у позивача було виявлено та вилучено 4 листки непрацездатності,які оглянено у судовому засіданні. Так,з листка непрацездатності №404426,виданого комунальною 5 міською клінічною лікарнею, вбачається ,що [PERSON].з 22.02.16р.по 04.03.16р.знаходився на стаціонарному лікуванні, з 05.03.16р. мав приступити до роботи. Згідно листка непрацездатності №369507,[PERSON].з 06.03.16р.до 10.03.16р. перебував на амбулаторному лікуванні,продовжує хворіти.Як вбачається з листка непрацездатності №447832,[PERSON]на амбулаторному лікуванні перебував з 11.03.16р.по 25.03.16р. Згідно листка непрацездатності №590485,виданого Львівською обласною клінічною лікарнею,[PERSON].з 28.03.16р.до 18.04.16р. перебував на стаціонарному лікуванні,продовжує хворіти. З повідомлення Прикордонної служби України від 20.04.16р.вбачається,що [PERSON].24.02.16р.виїжджав з України через пункт пропуску «Краківець» та в це же день повернувся на територію України. Відповідно до п.4ст.40 КЗпП України, трудовий договір ,укладений на невизначений час,може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу(в т.числі відсутності на роботі більше 3год.протягом робочого дня)без поважних причин. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Звільнення за скоєння прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Так, згідно ч.1 ст.147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Як визначено у ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом встановлено, що письмові пояснення у позивача не відбирались,доказів протилежного представником відповідача суду не надано. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 09.04.2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я. Тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а при наявності інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. Як визначено в п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказ Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 N 532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. В листку непрацездатності, зокрема, вказується дата (день, місяць, рік) його видачі, відповідно день, з якого особа звільняється від роботи (п.3.12 Інструкції), при цьому вказання часу відкриття листка непрацездатності не передбачено. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Отже, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена ч.3 ст.40 КЗпП України, заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Таким чином, судом встановлено ,що позивач звільнений з роботи з порушенням норм ст.40ч.3 КЗпП України,а тому заявлені позовні вимоги про поновлення на роботі підставні та підлягають до задоволення . Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган,який розглядає трудовий спір , одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середня зарплата визначається відповідно до ст .27 Закону України «Про оплату праці» по правилах, передбачених Порядком нарахування середньої зарабітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема,при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року,та від 14.09.2016р. Виходячи з довідки від 2.11.2016р., середньоденний заробіток позивача становить 145,24грн.,середньомісячна зарплата-3050грн. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень. Позивачем не надано суду доказів про те,до якого часу він перебував на листку непрацездатності,останній листок непрацездатності від 18.04.16р.серії АГС №590485 не закритий ,з нього не вбачається з якої дати позивач мав би приступити до роботи,що унеможливлює визначення загальної кількості днів непрацездатності та днів вимушеного прогулу,за які слід стягувати середній заробіток . Таким чином,позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до задоволення не підлягають у зв»язку з недоведеністю. Відповідно до ст.22 ЗаконуУкраїни»Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування»,допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності.Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За наведених обставин,в користь позивача слід стягнути допомогу по тимчасовій непрацездатності за 5 днів перебування на лікарняному в сумі 726,2грн.,відповідно до постанови КМУ №440 від26.06.15р.» Про затвердження Порядку оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця». У відповідності до положень ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 640грн.в дохід держави.

Outcome: approved