Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитною угодою № 114/10/11-П. На підтвердження позовних вимог посилається на наступне. Пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частиною 3 та 4 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України закріплено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі № 1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а отже прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальним законом. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. В даному випадку, органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах є обласна спеціалізована кредитно-фінансова безприбуткова господарська \~ \~ \~ \~організація Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Так, розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 5 квітня 1999 року № 179-р на виконання Указу Президента України від 27.03.1998 року «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1211 від 03.08.1998 року «Про затвердження положення про порядок формування і використання коштів фондів підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» створено обласну спеціалізовану кредитно-фінансову безприбуткову господарську організацію «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Засновником Фонду, відповідно до його статуту, є Дніпропетровська обласна державна адміністрація. Фонд створено з метою поліпшення житлово-побутових умов сільських жителів шляхом надання їм кредитів для спорудження індивідуальних житлових будинків з надвірними підсобними приміщеннями, добудови незавершених та реконструкції житлових будинків, придбання незавершеного будівництвом та готового житла на селі. Статтею 11 Закону України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві» передбачено, що уряд України, місцеві державні адміністрації сприяють розвитку індивідуального житлового будівництва в межах сіл і селищ, а також за межами сіл і селищ у відокремлених фермерських садибах, створюють сільським забудовникам (місцевому населенню і громадянам, які переселяються до сільської місцевості на постійне проживання) пільгові умови щодо забезпечення будівельними матеріалами і обладнанням, надання їм послуг і пільгових довгострокових державних кредитів. Відповідно до п.1, 3, 37 Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1597 від 05.10.1998 року, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми «Державне пільгове кредитування індивідуальних сільських забудовників на будівництво (реконструкцію) та придбання житла» є Мінрегіон, а одержувачами бюджетних коштів - фонди. Кредитування фондами будівництва житла на селі є прямим, адресним (цільовим), зворотним і здійснюється у межах наявних кредитних ресурсів фондів. Кошти, які надходять від погашення кредитів, наданих позичальникам за рахунок державного бюджету зараховуються на відповідні реєстраційні рахунки, відкриті в територіальних органах казначейства, з подальшим спрямуванням на кредитування індивідуального житлового будівництва на селі. Відповідно до п.2.1, 2.2 Статуту Фонд є спеціалізованою кредитно - фінансовою господарською організацією. Фонд провадить свою діяльність на умовах повної господарської самостійності, є юридичною особою. Фонд набуває прав юридичної особи з моменту його державної реєстрації, має самостійний баланс, рахунки у банківських установах, рахунки в органах державного казначейства, печатку, штампи та бланки зі своїм повним найменуванням та іншими реквізитами, наділений цивільною правоздатністю і дієздатністю, має право бути позивачем і відповідачем у всіх судових інстанціях України. Проте, обласною спеціалізованою кредитно-фінансовою безприбутковою господарською організацією «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» заходи на захист порушених інтересів держави не здійснені, претензійно - позовна робота, спрямована на своєчасне та в повному обсязі повернення до державного бюджету кредитних коштів, не проведена. Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права на своєчасне повернення кредитних коштів, свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Оскільки прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави, то саме тоді, коли такий суб`єкт не бажає здійснювати цей захист, що виражається у його бездіяльності, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Такі дії прокурора спрямовані на те, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними. Наведена правова позиція викладена в ухвалах Верховного суду від 13.06.2018 року у справі №687/379/17, від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 року у справі №812/1689/16.Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суди, застосовуючи у практиці положення Конвенції, у кожному окремому випадку оцінюють наявність підстав для втручання держави. При цьому, при визначенні порушення «суспільного інтересу» ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду» з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і знаходяться в кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для оцінки того, що становить «суспільний інтерес». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Європейський суд з прав людини зауважив, що «сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету» («Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), №28249/95, ЄСПЛ від 19 червня 2001 року). \~ \~ \~ \~У рішенні ЄСПЛ від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» (№ 22414/93) проголошено, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Крім того, у справі «Менчинська проти Росії» (№ 42454/02, 15.01.2009 року) ЄСПЛ зауважив, що сторонам цивільного провадження - позивачу та відповідачу - надаються рівні права, зокрема право на юридичну допомогу. Підтримка, яка надається прокурором одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, коли правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або коли потрібно захистити інтереси держави. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень інтересів держави, які полягають у несвоєчасному та неповному надходженню коштів до бюджету, що призводить до неможливості своєчасного матеріального забезпечення державної політики в сфері задоволення суспільних потреб сільського населення у житлі, негативно впливає на виконання регіональних програм забезпечення громадян житлом. Отже, звернення прокурора до суду спрямоване на захист зазначених інтересів держави, оскільки несвоєчасне виконання або невиконання умов кредитних угод, укладених Фондом, призводить до зменшення фінансових надходжень до Державного бюджету України, що веде до заподіяння шкоди інтересам держави, а також призводить до зниження якості послуг, що надають Фондом, що в свою чергу порушує права та законні інтереси інших осіб, які мали можливість отримати відповідні кредити на будівництво при умові своєчасного погашення боргу недобросовісними забудовниками. У зв`язку з чим, перший заступник керівника Нікопольської місцевої прокуратури звертається до суду з позовом щодо захисту інтересів держави. Відповідно до вимог п.15 ст.28 Цивільного процесуального кодексу України, позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Враховуючи те, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають на території Нікопольського району, вказаний позов пред`являється до Нікопольського міськрайонного суду. Прокуратурою встановлено, що 13.10.2011 року між Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та [PERSON] укладено кредитна угода № 114/10/11-П про надання кредиту на придбання житла завершеного будівництвом індивідуального житлового будинку з надвірними підсобними приміщеннями, загальною площею 87,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в сумі 50 000 грн., під 3 % річних строком на 10 років, а саме: до 15.10.2021 року, за що [PERSON] зобов`язався сплачувати кредит та відсотки на умовах і в строк, передбачені п.2.3 кредитної угоди. З метою забезпечення повернення отриманого [PERSON] кредиту, 13.10.2011 року між Фондом та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки, згідно з якими [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися відповідати солідарно з [PERSON] за своєчасне та в повному обсязі виконання всіх боргових зобов`язань за кредитною угодою № 114/10/11-П від 13.10.2011 року (договори поруки № 6 та № 6-А від 13.10.2011 року). Відповідно до кредитної угоди, фактично отриманий кредит повинен повертатися, відповідно до графіку повернення кредиту в розмірах та терміни, які зазначені в ньому (додаток № 2 до угоди) і є її невід`ємною частиною. Так, відповідно до Додатку № 2 до кредитного договору № 114/110/11-П від 13.10.2011 року, [PERSON] , починаючи з 15.11.2012 року по 15.10.2021 року, щомісячно повинен був здійснювати повернення кредиту. Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі виконав взяті на себе зобов`язання за кредитною угодою № 114/10/11-П від 13.10.2011 року, надавши відповідачу кошти, що підтверджується платіжним дорученням № 24 від 14.10.2011 року. Відповідно до п.1.4 кредитної угоди № 117/02/12-П від 29.02.2012 року, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки в розмірі 3 % річних. Починаючи з травня 2016 року, свої зобов`язання [PERSON] не виконує, внаслідок чого станом на 06.12.2018 року за ним рахується заборгованість в сумі 16 793,49 грн., що підтверджується розрахунком підсумків по кредиту. Відповідно до п.4.1 угоди, у випадку несплати або неналежної сплати визначених Додатком № 2 до цієї угоди та умовами даної угоди платежів, позичальник сплачує Фонду пеню в розмірі подвійної річної облікової ставки Національного банку України, що діє на день виникнення боргу, від суми невнесеного або не в строк внесеного основного платежу за кожний день прострочення. Так, станом на 06.12.2018 року [PERSON] було сплачено 30 416,94 грн., з них: 7 660,19 грн. - відсотки за користування кредитом, 22 756,75,08 грн. - основного боргу. Сума заборгованості по поверненню основного боргу складає 12 660,20 грн., неустойки за несвоєчасне повернення платежів - 3 642,65 грн., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 490,64 грн. Загальна сума заборгованості по кредиту 16 793,49 грн. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до вимог договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання та одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За правилами ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Підписавши договори поруки, поручителі взяли на себе певні договірні зобов`язання, виконання яких, у відповідності до чинного законодавства, є обов`язковими. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1.ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку із несплатою позичальником коштів на погашення кредиту, Фондом 19.06.2018 року на адресу [PERSON] скеровано досудове попередження № 188 щодо належного виконання зобов`язань за вказаною кредитною угодою, що підтверджується списком № 3278 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих. Крім того, Фондом, з метою забезпечення своєчасного погашення кредита, на адресу [PERSON] та [PERSON] , які є поручителями, 19.06.2018 року скеровано вимогу № 188 щодо належного виконання зобов`язань за кредитною угодою. Аналогічне судове попередження та вимогу про сплату заборгованості Фондом повторно надіслано позичальнику та поручителям 06.12.2018 року. Проте, вищевказані досудові попередження та вимоги залишились без належного реагування. Невжиття Фондом заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення заборгованості по кредитному договору в судовому порядку пояснюється відсутністю коштів для сплати судового збору, оскільки для Фонду бюджетні кошти виділяються виключно на кредитування сільських жителів. Вказане підтверджується листом Фонду від 07.12.2018 року № 328 про відсутність коштів для сплати судового збору за подання позовної заяви. Оригінали документів, зазначених в пунктах 1, 2, 3, 5, 6, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16 додатку до позову, знаходяться в обласній спеціалізованій кредитно - фінансовій безприбутковій господарській організації «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». За таких обставин звернулись до суду. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2019 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову. Крім цього, було роз`яснено, що позивач у п`ятиденний строк з дня вручення відзиву має право на подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи (а.с.51-52). Відповідачка [PERSON] надала відзив, в якому посилалась на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 13.10.2011 року між «Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та [PERSON] укладено кредитну угоду № 114/10 11-П про надання кредиту на придбання житла завершеного будівництвом індивідуального житлового будинку з надвірними підсобними приміщеннями, загальною площею 87,7 м.кв., що знаходиться за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] в сумі 50 000 гри. під 3 % річних строком до 15.10,2021 року. З метою забезпечення повернення отриманого [PERSON] кредиту, 13.10.2011 року між Фондом та [PERSON] укладено Договір поруки № 6. Згідно п.12 Договору поруки № 6 від 13.10.2011 року, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань боржника за кредитною угодою. Пунктом 6.1 кредитної угоди № 114/10/1 1-11 від 13.10.2011 року передбачено, що ця угода набуває чинності з моменту її підписання і діє до повного повернення кредиту та інших платежів в порядку на на умовах, визначених цією угодою, якщо її не буде розірвано достроково в порядку, передбаченому діючим законодавством України та цією угодою. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин на час звернення до суду у грудні 2018 року - нова редакція ч.4 ст.559 ЦК України, введена в дію 04.02.2019 року порука припиниться після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиниться, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення доктору поруки, якщо інше не передбачено законом. Отже, порука -- це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 і ІК України). Разом з тим, з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору. Відповідно до Додатку № 2 Кредитного Договору № 114-10-1 1-П від 13.10.2011 року, погашення кредиту та відсотків повинно відбуватися щомісячно 15-го числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) узяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 жовтня 2021 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами), згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання, згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то в разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до позичальника про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки, відповідно до статті 554 ЦК України, поручитель відповідає перед Кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким \~ \~ \~ \~чином, можна зробити висновок, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений ч.4 ст.559 ЦК України, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких, згідно з умовами договору, визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається з пункту 2.3 кредитної угоди, повернення кредиту здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок для зарахування бюджетних коштів в розмірах та термінах, які зазначені в Додатку № 2 (Графік повернення кредиту), з якого вбачається, що позичальник зобов`язується частково погашати заборгованість за кредитом, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, щомісяця до 15-го числа (включно) кожного місяця. Відповідно до пункту 4 договору поруки № 6, відповідальність поручителя наступає у випадку невиконання боржником зобов`язання за кредитною угодою. З позовної заяви вбачається, що боржник [PERSON] свій останній платіж сплатив 15.04.2016 року, а наступний термін платежу за договором був визначений до 15 травня 2016 року (включно), який він не здійснив. Тому, згідно з пунктом 2.3 договору кредитування, з 15 травня 2016 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Отже, саме з травня 2016 року Фонд дізнався про своє порушене право. Саме з часу прострочення несплаченої заборгованості, відповідно до статті 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом. Таким чином, якщо кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), то за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором. Тобто, Фонд мав пред`явити вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 15 травня 2016 року) - до 15 листопада 2016 року. Але протягом двох років - з травня 2016 року по червень 2018 року - Фонд не вживав жодних заходів цивільно-правового характеру щодо стягнення заборгованості з позичальника. Згідно твердження позивача, 19 червня 2018 року за вих.№ 188, 17 серпня 2018 року за вих.№ 243 та 06 грудня 2018 року за №324/1 Дніпропетровським обласним Фондом на адресу: [ADDRESS] було надіслано вимоги до [PERSON] про погашення заборгованості по поверненню суми кредиту в повному обсязі та сплати нарахованих процентів та пені. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Цим правом скористався позивач, звернувшись 26 грудня 2018 року з позовом до суду. Таким чином, вимога до поручителя пред`явлена зі спливом 6 місяців після настання строку для виконання певної частини зобов`язання. У разі пред`явлення Фондом вимог до поручителя більш, ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. ВСУ дійшов висновку, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сумм, погашення яких, згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Дана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.03.2017 року у справі № 6- 3087цс16. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене у ч.4 ст.559 ЦК України, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення, виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги», до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти, як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення, при цьому, не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак, згідно твердження позивача, 19 червня 2018 року за вих. № 188, 17 серпня 2018 року за вих. № 243 та 06 грудня 2018 року за № 324/1 Дніпропетровським обласним Фондом на адресу: [ADDRESS] було надіслано вимоги до [PERSON] про погашення заборгованості по поверненню суми кредиту в повному обсязі та сплати нарахованих процентів та пені. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Цим правом скористався позивач, звернувшись 26 грудня 2018 року з позовом до суду. Таким чином, вимога до поручителя пред`явлена зі спливом 6 місяців після настання строку для виконання певної частини зобов`язання. У разі пред`явлення Фондом вимог до поручителя більш, ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. ВСУ дійшов висновку, що в разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сумм, погашення яких, згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Дана правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 29.03.2017 року у справі № 6- 3087 нс 16. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на наведене у ч.4 ст.559 ЦК України, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі сплпвом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі, застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань, застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення, при цьому, не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак, й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Відповідно до змісту другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення черговою платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Таким чином, сплив шести місяців від дня: настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. У зв`язку з вищевикладеним, порука за договором поруки № 6 від 13.10.2011 року є припиненою в порядку ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки останній платіж позичальником здійснено 15 квітня 2016 року, а наступний термін платежу за договором був встановлений 15 травня 2016 року (включно), який позичальник не здійснив, та вимога до поручителя пред`явлена позивачем зі спливом 6 місяців після настання строку для виконання певної частини зобов`язання. Також порука за договором поруки № 6 від 13.10.2011 року є припиненою в порядку ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки строк основного зобов`язання не встановлений та кредитор не пред`явив позов до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки. Отже, позовні вимоги до поручителя [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тому просить відмовити в позові в частині позовних вимог до [PERSON] . Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом, розпорядженням голови Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 5 квітня 1999 року № 179-р на виконання Указу Президента України від 27.03.1998 року «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1211 від 03.08.1998 року «Про затвердження положення про порядок формування і використання коштів фондів підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» створено обласну спеціалізовану кредитно-фінансову безприбуткову господарську організацію «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (а.с.8-13). Засновником Фонду, відповідно до його статуту, є Дніпропетровська обласна державна адміністрація. Фонд створено з метою поліпшення житлово-побутових умов сільських жителів шляхом надання їм кредитів для спорудження індивідуальних житлових будинків з надвірними підсобними приміщеннями, добудови незавершених та реконструкції житлових будинків, придбання незавершеного будівництвом та готового житла на селі. Відповідно до ст.11 Закону України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві», уряд України, місцеві державні адміністрації сприяють розвитку індивідуального житлового будівництва в межах сіл і селищ, а також за межами сіл і селищ у відокремлених фермерських садибах, створюють сільським забудовникам (місцевому населенню і громадянам, які переселяються до сільської місцевості на постійне проживання) пільгові умови щодо забезпечення будівельними матеріалами і обладнанням, надання їм послуг і пільгових довгострокових державних кредитів. Згідно з п.1, 3, 37 Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1597 від 05.10.1998 року, головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми «Державне пільгове кредитування індивідуальних сільських забудовників на будівництво (реконструкцію) та придбання житла» є Мінрегіон, а одержувачами бюджетних коштів - фонди. Кредитування фондами будівництва житла на селі є прямим, адресним (цільовим), зворотним і здійснюється у межах наявних кредитних ресурсів фондів. Кошти, які надходять від погашення кредитів, наданих позичальникам за рахунок державного бюджету зараховуються на відповідні реєстраційні рахунки, відкриті в територіальних органах казначейства, з подальшим спрямуванням на кредитування індивідуального житлового будівництва на селі. Відповідно до п.2.1, 2.2 Статуту Фонд є спеціалізованою кредитно - фінансовою господарською організацією. Фонд провадить свою діяльність на умовах повної господарської самостійності, є юридичною особою. Фонд набуває прав юридичної особи з моменту його державної реєстрації, має самостійний баланс, рахунки у банківських установах, рахунки в органах державного казначейства, печатку, штампи та бланки зі своїм повним найменуванням та іншими реквізитами, наділений цивільною правоздатністю і дієздатністю, має право бути позивачем і відповідачем у всіх судових інстанціях України. Проте, обласною спеціалізованою кредитно-фінансовою безприбутковою господарською організацією «Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» заходи на захист порушених інтересів держави не здійснені, претензійно - позовна робота, спрямована на своєчасне та в повному обсязі повернення до державного бюджету кредитних коштів, не проведена. Невжиття органом державної влади, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, заходів щодо захисту та поновлення права на своєчасне повернення кредитних коштів, свідчить про наявність підстав для вжиття прокуратурою представницьких повноважень в інтересах держави шляхом звернення до суду з даним позовом. Оскільки прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави, то саме тоді, коли такий суб`єкт не бажає здійснювати цей захист, що виражається у його бездіяльності, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведена правова позиція викладена в ухвалах Верховного суду від 13.06.2018 року у справі № 687/379/17, від 07.05.2018 року у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 року у справі № 812/1689/16. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено в судом, 13.10.2011 року між Дніпропетровським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та [PERSON] укладено кредитну угоду № 114/10/11-П про надання кредиту на придбання житла завершеного будівництвом індивідуального житлового будинку з надвірними підсобними приміщеннями, загальною площею 87,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в сумі 50 000 грн., під 3 % річних строком на 10 років, а саме: до 15.10.2021 року, за що [PERSON] зобов`язався сплачувати кредит та відсотки на умовах і в строк, передбачені п.2.3 кредитної угоди (а.с.14-17). З метою забезпечення повернення отриманого [PERSON] кредиту, 13.10.2011 року між Фондом та [PERSON] і [PERSON] укладено договори поруки, згідно з якими [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися відповідати солідарно з [PERSON] за своєчасне та в повному обсязі виконання всіх боргових зобов`язань за кредитною угодою № 114/10/11-П від 13.10.2011 року (договори поруки № 6 та № 6-А від 13.10.2011 року) (а.с.18-19). Відповідно до кредитної угоди, фактично отриманий кредит повинен повертатися, відповідно до графіку повернення кредиту в розмірах та терміни, які зазначені в ньому (додаток № 2 до угоди) і є її невід`ємною частиною. Дніпропетровський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі виконав взяті на себе зобов`язання за кредитною угодою № 114/10/11-П від 13.10.2011 року, надавши відповідачу кошти, що підтверджується платіжним дорученням № 24 від 14.10.2011 року. Відповідно до п.1.4 кредитної угоди № 117/02/12-П від 29.02.2012 року, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки в розмірі 3 % річних. Відповідно до Додатку № 2 до кредитного договору № 114/110/11-П від 13.10.2011 року, [PERSON] , починаючи з 15.11.2012 року по 15.10.2021 року, щомісячно повинен був здійснювати повернення кредиту. Починаючи з травня 2016 року, свої зобов`язання [PERSON] не виконує, внаслідок чого станом на 06.12.2018 року за ним рахується заборгованість в сумі 16 793,49 грн., що підтверджується розрахунком підсумків по кредиту (а.с.27-31). Відповідно до п.4.1 угоди, у випадку несплати або неналежної сплати визначених Додатком № 2 до цієї угоди та умовами даної угоди платежів, позичальник сплачує Фонду пеню в розмірі подвійної річної облікової ставки Національного банку України, що діє на день виникнення боргу, від суми невнесеного або не в строк внесеного основного платежу за кожний день прострочення. Станом на 06.12.2018 року [PERSON] було сплачено 30 416,94 грн., з них: 7 660,19 грн. - відсотки за користування кредитом, 22 756,75,08 грн. - основного боргу. Сума заборгованості по поверненню основного боргу складає 12 660,20 грн., неустойки за несвоєчасне повернення платежів - 3 642,65 грн., заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 490,64 грн. Загальна сума заборгованості по кредиту 16 793,49 грн. Відповідно до ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до вимог договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання та одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). \~ \~ \~ \~ Відповідно до статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. За правилами ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Підписавши договори поруки, поручителі взяли на себе певні договірні зобов`язання, виконання яких, у відповідності до чинного законодавства, є обов`язковими. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.1.ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку із несплатою позичальником коштів на погашення кредиту, Фондом 19.06.2018 року на адресу [PERSON] скеровано досудове попередження № 188 щодо належного виконання зобов`язань за вказаною кредитною угодою, що підтверджується списком № 3278 згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих (а.с.23-26). Крім того, Фондом, з метою забезпечення своєчасного погашення кредита, на адресу [PERSON] та [PERSON] , які є поручителями, 19.06.2018 року скеровано вимогу № 188 щодо належного виконання зобов`язань за кредитною угодою. Аналогічне судове попередження та вимогу про сплату заборгованості Фондом повторно надіслано позичальнику та поручителям 06.12.2018 року. Проте, вищевказані досудові попередження та вимоги залишились без належного реагування. Тому суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд також вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача й судовий збір у розмірі 1 762 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved