Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 29 611,19 грн. за договором про надання споживчого кредиту №1002247334 від 23.06.2012 року та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.45, 47). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 23.06.2012 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №1002247334, за умовами якого позивач надав відповідачу [PERSON] кредит у сумі 9 514,10 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01%-річних, порядком погашення суми основної заборгованості, визначеним у графіку платежів, та кінцевим терміном погашення заборгованості до 23.08.2013 року (а.с.6-9). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов'язання, відповідно до ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як передбачено п.1.4.2 кредитного договору, сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу та в розмірі, зазначених в графіку платежів. В той же час, згідно п.1.5.4 кредитного договору в разі порушення позичальником строків або суми сплати будь-якого з щомісячних платежів, кредитор має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором. В цьому разі позичальнику рекомендованим листом надсилається вимога. Таким чином, договором та графіком платежів сторони цього договору передбачили конкретні строки виконання своїх зобов`язань. Так, банк свої зобов`язання виконав, це не заперечувала і відповідач в судовому засіданні, між тим, сама відповідач умови кредитного договору порушила, оскільки перестала сплачувати кредитні кошти і відсотки за користування ними. 22.12.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір факторингу, за умовами якого банк передав, а фактор прийняв право вимоги до позичальника, що випливають із умов кредитного договору №1002247334 від 23.06.2012 року (а.с.15-19). Як вбачається з графіку платежів, узгодженого сторонами, останній платіж, здійснений відповідачем, мав відбутися 23.08.2013 року (а.с.9) Оскільки відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання згідно умов кредитного договору, право вимагати у відповідача погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за фактичний час його використання та відповідні штрафні санкції винило у позивача з 24.08.2013 року, тобто саме з цього часу розпочався трирічний перебіг строку позовної давності, в межах якого позивач міг би звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права, який сплив 24.08.2016 року. В той же час, позивач звернувся до суду зі спливом майже 4 місяців - в грудні 2016 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.2-4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене вище, звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором з пропуском встановленого законом строку, підстави для задоволення вимог позивача відсутні. Це узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові № 6-169цс14 від 29.10.2014 року, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов`язковою для суду. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Представник позивача, не з`явившись до суду, подавши заяву про розгляд справи в його відсутності, будь-яких доказів, які б спростовували твердження відповідача в судовому засіданні та надані нею докази, не надав. За таких обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача.

Outcome: dismissed