Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , посилаючись на те, що йому на праві власності належить вказаний будинок. 15 лютого 2008 року він уклав шлюб з [PERSON] та до укладення цього шлюбу, [INFO] , вони з відповідачкою уклали шлюбний договір, відповідно до п.1.1.1 якого житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, на якій він знаходиться, належить позивачу на праві особистої приватної власності. Після укладення шлюбу [PERSON] та її син [PERSON] переїхали жити до будинку позивача та зареєстрували в ньому своє місце проживання. 25.12.2015 року шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. Після розірвання шлюбу відповідачі зібрали свої речі та виїхали з будинку. З грудня 2015 року відповідачі у вказаному житловому будинку не проживають. Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном. Позивач у судове засідання не з`явився, від нього до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за їхньої відсутності чи заперечень проти позовних вимог від них не надходило. Тому суд визнає неявку відповідачів з неповажних причин, та, на підставі заяви позивача, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Позивачу на підставі свідоцтва про право власності б/н від 09.01.2007 належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.6-7). Відповідачі зареєстровані у вказаному будинку (а.с.17-18). Однак згідно з довідкою голови квартального комітету №102 від 20.02.2020, [PERSON] та її син [PERSON] з 01.12.2015 за адресою: [ADDRESS] , не проживають (а.с.9). Судом встановлено, що у зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу будинку, останній не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до Постанови №5 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Оскільки житловий будинок належить на праві приватної власності позивачу, відповідачі проживали у будинку як члени сім`ї власника, будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідачів у будинку судом не встановлено, тому враховуючи вищезазначені норми права та обставини справи, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку. Таким чином, на підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги цілком законними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved