Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив, з подальшим поданням заяви про збільшення розміру позовних вимог, стягнути з останнього на свою користь грошову суму у розмірі 8500 доларів США у сумі еквівалентній до гривні за офіційним курсом Національного банку України станом на день виконання платежу, інфляційні витрати за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми за весь час користування чужими грошима, проценти за користування чужими грошима у розмірі облікової ставки Національного банку України за весь час користування чужими грошима /а. с. 123-125/. В обґрунтуванні позову зазначено, що 03.08.2013 сторонами підписано договір завдатку № 03-08/2013, відповідно до якого позивач сплатив суму у розмірі 68850 грн. як завдаток до договору купівлі-продажу майнових прав № 03-08/2013 та платіж, який буде врахований у вартість об'єкту пайового будівництва. Договір завдатку № 03-08/2013 при цьому не був нотаріально посвідчений у встановленому законом порядку, тому позивач вважає такий договір нікчемним, а сплачені грошові кошти не є завдатком, а безпідставно набутим відповідачем майном, що підлягає поверненню. У судове засідання позивач не з'явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їхньої відсутності, позов підтримується стороною, проти заочного розгляду не заперечують /а. с. 126/. За вказаних обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень сторони позивача, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачем та відповідачем, в особі директора Шевельова В. О., що діяв на підставі Статуту, укладено підписано 03.08.2013 договір завдатку № 03-08/2013, відповідно до п. 1 якого сторони дійшли згоди в тому, що грошова сума у розмірі 68850 грн., що еквівалентно 8500 у. о., сплачена покупцем (позивачем), є завдатком до договору купівлі-продажу майнових прав № 03-08/2013 ([ADDRESS], загальною площею 132 м2) та платежем, який буде врахований у вартість об'єкту пайового будівництва на момент підписання самого договору /а. с. 87/. Як вбачається з копії квитанції до прибуткового касового ордера № 1 від 03.08.2013 відповідачем прийнято від позивача суму у розмірі 68850 грн. /а. с. 88/. У позовній заяві наголошено, що договору купівлі-продажу майнових прав, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори у майбутньому /а. с. 84/. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до частини 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Як вбачається, домовленість між сторонами у справі про продаж/придбання майнових прав була викладена у простій письмовій формі і у встановленому законом порядку, нотаріально не посвідчили договір задатку № 0308/2013 від 03.08.2013. Оскільки договір купівлі-продажу, згідно з положеннями ст. 657 ЦК України, підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, відповідно до ст. 570 ч. 1 і ст. 635 ч. 1 п. 3 ЦК України, договір про передачу завдатку також підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до приписів частини 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно з положеннями частини 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений нормативно-правовими актами. З урахуванням викладеного, суд погоджується з доводами сторони позивача, що отримані відповідачем грошові кошти, що відображені в договорі завдатку, укладеному 03.08.2013, не є завдатком, а є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню, а саме підлягає поверненню сплачена сума у розмірі 68850 грн. Разом з тим, суд відмовляє позивачу у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 8500 доларів США в еквівалентній до гривні сумі за офіційним курсом Національного банку України станом на день виконання платежу, оскільки з пункту 1 угоди, на виконання якої фактично позивачем було передано грошову суму у розмірі 68850 грн., вбачається, що сума в іноземній валюті не зазначена, а поняття «у. о.» («умовна одиниця») жодним нормативно-правовим документом не визначене, таким чином посилання на норми ст. 524 та ст. 533 ЦК України є безпідставним. Також судом відмовляється у задоволенні позову щодо вимог про стягнення суми інфляційних витрат за весь час прострочення, 3 % річних від простроченої суми за весь час користування чужими грошима, проценти за користування чужими грошима у розмірі облікової ставки Національного банку України за весь час користування чужими грошима, оскільки стороною позивача не визначено період часу, за який позивач вважає було прострочено зобов'язання, період часу, під час якого відповідач, на думку позивача, користувався чужими грошима, не наведено розрахунків сум, щодо яких такі вимоги заявлені та не доведено їх правильність. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена та документально підтверджена сума судового збору у розмірі 2108,55 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial