Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третьої особи Лозівської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права постійного користування земельними ділянками та зобовязання здійснити певні дії, посилаючись на те, на підставі рішення Лозівської районної Ради народних депутатів Лозівського району Харківської області від 22.10.1997 року йому було видано Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER]. Згідно даного акту йому було надано у постійне користування земельна ділянка площею 100 га в межах згідно з планом, яка складалася із земельної ділянки площею 30 га, розташованої на території Павлівської сільської ради та земельної ділянки площею 70 га, розташованої на території Надеждівської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства. Щоб зареєструвати своє право користування землею, яке виникло ще в 1997 році він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, однак у цьому йому було відмовлено мотивуючи тим, що ним не було надано графічні матеріали та в плані зовнішніх меж землекористування державного акту на право постійного користування землею визначено виключно межі земельної ділянки площею 30 га. В звязку з вищевикладеним позивач змушений звертатися до суду з позовом, в якому прохає визнати право постійного користування земельними ділянками, які розташовані на території Надеждівської сільської ради 70 га (а саме: чотири окремі земельних ділянки: 4 га, 6 га, 10 га, 50 га) та права на які посвідчується державним актом про право постійного користування землею серії [NUMBER]; зобовязати Головне управління Держгеокадастру у Харківській області видати дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення( відновлення) меж земельної ділянки на території Павлівської Другої сільської ради 30 га, Надеждівської сільської ради -70 га (а саме: чотири окремі земельних ділянки: 4 га, 6 га, 10 га, 50 га). Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити в повному обсязі, пояснив, що на підставі рішення Лозівської районної Ради народних депутатів Лозівського району Харківської області від 22.10.1997 року йому було видано державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER]. Згідно цього акту йому було надано у постійне користування земельну ділянку площею 100 га, яка складалася із земельної ділянки площею 30 га, розташованої на території Павлівської сільської Ради та 70 га розташованої на території Надеждівської сільської Ради та яка була надана для ведення селянського (фермерського) господарства. В 2017 році він вирішив зареєструвати своє право користування, яке виникло ще в 1997 році, тому звернувся з відповідною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з проханням надати дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 100 га, на підставі Державного акту про право постійного користування, виданого Лозівською районною Радою народних депутатів. Однак йому було відмовлено оскільки в плані зовнішніх меж землекористування державного акту на право постійного користування землею визначено виключно межі земельної ділянки площею 30 га, а земельної ділянки площею 70 га відсутні. Крім того, позивач зазначив, що на підставі державного акту було зареєстроване фермерське господарство «Старт», яке здійснює свою діяльність на вказаних земельних ділянках, також за весь час користування землею він своєчасно сплачував земельний податок відповідно до вимог законодавства. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області Репета Г.В. в судове засідання не зявилася, надала відзив на позов, в якому прохала відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, справу розглянути за її відсутності з урахуванням правової позиції управління, викладеної у відзиві. У відзиві на позов представник відповідача вказав, що дійсно на імя [PERSON] на підставі рішення Лозівської районної ради народних депутатів від 22.10.1997 року було видано державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER]. Відповідно до вказаного державного акту зазначено, що земельні ділянки посвідчені цим державним актом, розташовані на території Павлівської сільської ради 30 га, Надеждівської сільської ради 70 га, оскільки земельні ділянки, розташовані на території двох рад, то позивачу повинно було видаватися два державні акти, проте йому було видано лише один державний акт на право постійного користування, що суперечить нормам Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28 від 15.04.1993 року, де в п.1.3. зазначено, якщо земельна ділянка, що передається у власність або надається у постійне користування, розташована на території кількох місцевих Рад народних депутатів, державні акти на право власності на землю і право постійного користування землею видаються окремо на території кожної Ради народних депутатів. Крім того, в плані зовнішніх меж землекористування державного акту на право постійного користування визначено виключно межі земельної ділянки площею 30 га, тому відсутні підстави для задоволення позову. Також представник позивача зазначив, що позивачем пропущений строк на звернення до суду з даним позовом, оскільки з 1997 року, а саме з моменту видачі державного акту позивач знав про своє порушене право, але до суду із вказаним позовом не звертався. Представник третьої особи Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Попудренко Є.О. у судове засідання не зявився, надав заяву, в якій прохав справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 1,2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.15,16 ЦК України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно до ст.152 ч.3 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки, окрім іншого, здійснюється шляхом визнання прав. Матеріалами справи встановлено, [PERSON] на підставі рішення Лозівської районної Ради народних депутатів Лозівського району Харківської області від 22.10.1997 року було видано державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER], зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №63. Згідно даного акту позивачу надано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 100 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Павлівської сільської Ради 30 га, Надеждівської сільської Ради 70 га (а.с.7,10). 06.09.2017 року [PERSON] через свого представника звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області з заявою про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 100 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею для подальшої державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, при цьому надав певні документи (а.с.11). 04.10.2017 року Головне управління Держгеокадастру у Харківській області надало письмову відповідь позивачу на його заяву про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки у матеріалах, доданих до заяви, відсутні графічні матеріали, а також у плані зовнішніх меж землекористування державного акту на право постійного користування землею визначено виключно межі земельної ділянки площею 30 га (а.с.12). Відповідно до ст.7 Земельного кодексу України (чинною на час надання земельної ділянки позивачу) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Відповідно до вимог ст.116 ч.1 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до вимог ст.118 ч.6 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до ст.122 Земельного Кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідно до ст.81 Земельного Кодексу України, (в редакції, яка була чинною на час видачі спірного державного акту) право власності на землю виникає на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, щ обули раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки( паю). Згідно ст.125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчуються державним актом (стаття 126 Земельного Кодексу України). Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді даної справи суд застосовує правову позицію висловлену Верховним Судом України в постанові у справі №6-319цс15 від 1 липня 2015 року, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ст.14 Конституції України земля є національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією України та законами України. Згідно положень ч.1 ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідачем Головним управлінням Держземагентства України у Харківській області при вирішенні питання про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 100 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею було порушено право [PERSON] на користування земельною ділянкою, яка перебуває у постійному користуванні позивача. Статтею 14 Конституції України та ст.1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. За змістом ч.3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав; визнання права, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 155 вказаного Кодексу визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Тому рішення Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про відсутність правових підстав для надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення селянського (фермерського) господарства загальною площею 100 га, на підставі державного акту на право постійного користування землею для подальшої державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі є незаконним та підлягає скасуванню. Верховним Судом України 08.06.2011року (у справі про визнання недійсним державного акту на право власності на землю) зазначено, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, споживачів, захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями. Матеріали справи не містять доказів того, що Лозівська районна державна адміністрація харківської області оспорює, не визнає або порушує права позивача самостійного господарювати на вказаній земельній ділянці, яка передана позивачу в постійне користування відповідно до рішення Лозівської районної Ради народних депутатів Лозівського району Харківської області від 22.10.1997 року. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно положень ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та ст.. 81 цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем та відповідачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.3 ст.12 ЦПК України було розяснено права та обовязки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач та відповідач попереджалися про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися позивач, як на підставу своїх вимог, а представника відповідача, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved