Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України про спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] на спільному брифінгу прокурор Генеральної прокуратури України [PERSON] та начальник управління з розслідування кримінальних проваджень у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України [PERSON] поширили інформацію про незаконне заволодіння ним службовими квартирами, повторне отримання службового житла та подання недостовірних документів щодо відсутності житла у його родичів. На підставі наведеного, просив задовольнити позов.. Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про прокуратуру» інформація про діяльність прокуратури оприлюднюється в загальнодержавних та місцевих друкованих засобах масової інформації і на офіційних веб-сайтах органів прокуратури. Статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Саме такою є інформація про кримінальні провадження, які розслідуються стосовно публічних осіб. На брифінгу, що відбувся [INFO], Генеральною прокуратурою України було проінформовано громадськість про обставини здійснення повідомлення про підозру колишньому заступнику Генерального прокурора України [PERSON] у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016000000000470. При цьому згідно із ч. 1 ст. 222 КПК України дозвіл на розголошення даних досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, а саме повідомлення про підозру [PERSON] від 08.04.2016, було надано. Генеральною прокуратурою України 12.02.2016 в ЄРДР зареєстровано кримінальні провадження № 42016000000000470, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України та № 42016000000000471 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. У кримінальному провадженні №42016000000000470 від 12.02.2016 слідчими Генеральної прокуратури України 10.04.2016 [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України і ч. 4 ст. 358 КК України, а саме у придбанні ним права на майно шляхом обману та зловживанні довірою (шахрайстві), вчиненому в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документа. Печерським районним судом м. Києва 14.04.2016 [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання. Постановою Генерального прокурора України 02.06.2016 здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 52016000000000016 від 26.01.2016 доручено Управлінню з розслідування кримінальних проваджень у сфері державної служби та власності Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України. Матеріали досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 42016000000000470 та № 52016000000000016 об'єднано 02.06.2016 в одне кримінальне провадження за № 52016000000000016. Постановою Генерального прокурора України 02.06.2016 досудове розслідування у кримінальному провадженні доручено Головному слідчому управлінню Національної поліції України. Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалося досудове розслідування у кримінальному проваджені за підозрою колишнього заступника Генерального прокурора України [PERSON] у вчиненні шахрайських дій, що виразилися у придбанні ним права на майно (квартира в м. Києві) шляхом обману та зловживання довірою, вчинених в особливо великих розмірах, з використанням завідомо підробленого документа, а також за фактами вчинення службовими особами Генеральної прокуратури України службового підроблення документів і службової недбалості під час розподілу житла працівникам Генеральної прокуратури України, що спричинило тяжкі наслідки, та за фактом незаконної приватизації цими працівниками службового житла в м. Києві. Постановою першого заступника Генерального прокурора України 06.06.2016 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 52016000000000016 продовжено до шести місяців. За результатами розслідування 05.01.2017 прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Таким чином, оприлюднені на брифінгу [INFO] відомості викладені у такому процесуальному документі, як повідомлення про підозру від 08.04.2016. Зміст письмового повідомлення про підозру відповідно до ст. 277 КПК України має містити відомості, зокрема: стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа; зміст підозри тощо. Крім того, згідно із ст. 94 КПК України оцінка доказам надається слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом при прийнятті відповідного процесуального рішення. Аналіз наведеної норми, дає підстави для висновку, що спростування відомостей досудового розслідування можливо лише в кримінальному процесі, та відповідно у порядку цивільного судочинства неприпустимо. Такий висновок відповідає положенням п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у якому зазначено, що в порядку цивільного судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У разі незгоди з рішеннями, діями та бездіяльністю слідчого чи прокурора під час досудового розслідування, позивач має право оскаржити їх у порядку кримінального судочинства. Слід зазначити, що порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, прокурора врегульовано відповідними положеннями ст.ст. 303-307 КПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що у порядку цивільного судочинства не можуть вирішуватися питання щодо достовірності відомостей органу досудового розслідування, що містяться в повідомленні про підозру, інформації щодо проведення процесуальних і слідчих дій, їх результати, оскільки такій інформації оцінка надається у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення такого позову, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права (або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право). Крім того, слід зазначити, що ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено обов'язок суддів України при розгляді справ застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. У справі Аллене де Рібемон проти Франції Європейський суд з прав людини встановив, що п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод не може бути перешкодою для влади щодо інформування громадськості про розслідування, які ведуться. Таким чином, слід зробити висновок, що Генеральною прокуратурою України та її службовими особами не було порушено принципу, закріпленого у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, положення кримінального процесуального закону, оскільки не стверджували про винуватість [PERSON] у вчиненні злочинів. Натомість, було повідомлено, що досудове розслідування триває. Крім того, що відповідно до п. 21 Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Резолюції. У Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі Декларація), схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Видавничий дім «Аксель Шпрінгер» проти Німеччини вказав, що в той час як приватна особа, невідома громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, то публічних осіб така норма не стосується. Європейський суд з прав людини також констатував, що до обов'язків преси відноситься обов'язок доносити до суспільства інформацію та ідеї з усіх питань, що становлять суспільний інтерес. Водночас не лише на пресу покладено завдання поширювати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право отримувати відповідну інформацію. Крім того, практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995, п. 33, п. 38, п. 41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 38). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24.11.2000 п.п. 41, 43). Принцип презумпції невинуватості позивача поширеною під час брифінгу інформацією не порушено, оскільки у ньому відсутні дані про доведеність вини позивача у скоєнні кримінальних правопорушень. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Окремо слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження позиція позивача та представника позивача щодо підстав задоволення позову, дану позицію суд оцінює хибною з юридичної точки зору, та такою, що повністю та беззаперечно спростовується матеріалами справи та встановленими в ході розгляду справи обставинами. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed