Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив стягнути моральну шкоду в сумі 612125,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.03.2016 року Апеляційним судом м. Києва був ухвалений вирок відносно нього після того як 06.03.2016 року сплив річний термін попереднього вироку від 06.03.2015 року. Таким чином, новим вироком Апеляційний суд м. Києва притягнув завідомо невинну особу до кримінальної відповідальності. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2016 року позивач був звільнений від покарання на підставі ст. 537 та ст. 539 КПК України. На підставі викладеного, в порядку ст. 1176 ЦК України, просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.04.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Від відповідачів у встановлений ухвалою строк відзив на позовну заяву не надійшов. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Міру запобіжного заходу [PERSON] до набрання вироком законної сили залишено без змін - у вигляді застави. Після набрання вироком суду законної сили запобіжний захід заставу скасовано, повернуто [PERSON] сплачені, на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року, грошові кошти у розмірі 24360 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта для проведення хімічної експертизи №983хс від 26 вересня 2014 року у розмірі 887 грн. 04 коп. Вироком Апеляційного суду м. Києва від 10.03.2016 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2015 року щодо [PERSON] в частині призначення покарання скасовано. Постановлено новий вирок, яким визнано [PERSON] винним за ч.1 ст. 189 КК України та призначено йому покарання за ч.1 ст. 189 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено [PERSON] від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. В решті вирок залишено без змін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.2016 року [PERSON] звільнено від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року. Позивач звертаючись з позовом до суду про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України, посилався на те, що 10.03.2016 року Апеляційним судом м. Києва був ухвалений вирок відносно нього після того, як 06.03.2016 року сплив річний термін попереднього вироку від 06.03.2015 року. Таким чином, на думку позивача, новим вироком Апеляційний суд м. Києва притягнув завідомо невинну особу до кримінальної відповідальності. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача з огляду на наступне. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо [PERSON] вчинено не було, як вбачається з його позовної заяви, стаття 1176 ЦК України не підлягає застосуванню до виниклих спірних правовідносин. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статей 1176, 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст.ст. 12, 81 ЦПК України). Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Обставини справи свідчать про те, що перегляд Апеляційним судом м. Києва вироку Дніпровського районного суду м. Києва з постановленням нового і визначення покарання позивачу, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України. В даному випадку вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06.03.2015 року законної сили не набрав та його перегляд здійснювався судом апеляційної інстанції щодо порушення норм матеріального та процесуального права. Таким чином, висновки зроблені позивачем не є доказом протиправності дій відповідачів. Отже, під час розгляду даної справи не встановлено протиправності дій відповідачів та спричинення позивачу моральної шкоди. Наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач, виключається. Таким чином, судом не встановлено дій з боку держави Україна, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України. За таких обставин позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed