Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору житлового найму квартири [ADDRESS]. В заяві зазначив, що є власником зазначеного обєкту нерухомості, на реєстраційному обліку в якому перебувають\~ відповідачі, які відповідно до охоронного свідоцтва (броні) від 18.07.2012 року №\~ 3490 забронювали квартиру [ADDRESS] у звязку з виїздом на роботу в район Крайньої Півночі на підставі трудового договору на строк до 31 серпня 2015 року. Проте в строк, на яке вказане житло заброньоване, мешканці квартири не повернулися. На час звернення до суду з цим позовом в квартирі ніхто не проживає. Оскільки відповідно до ст. 76 ЖК України, якщо наймач та члени його сімї не повернулися у заброньоване жиле приміщення протягом шести місяців після закінчення строку дії броні, договір найму жилого приміщення може бути розірвано в судовому порядку, просить про розірвання договору житлового найму вказаного житла. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2016 року при заочному розгляді справи позов задоволений. Ухвалою суду від 30.06.2017 року заочне рішення суду скасовано, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи, викладені в позовній заяві; просять про її задоволення. Представники відповідача [PERSON] позов не визнали. В обґрунтування заперечень пояснили суду, що їх довіритель є особою з інвалідністю другої групи, не здатна самостійно організовувати свою життєдіяльність, а догляд за нею здійснює другий відповідач, який доводиться їй сином. Через зазначені обставини вони, тимчасово проживаючи в [INFO], не мали обєктивної можливості повернутися до заброньованого житла у встановлений охоронним свідоцтвом строк. Разом з тим відповідач опікувалася житлом, наймачем якого є, здійснивши через своїх представників поліпшення житлового приміщення та сплачуючи комунальні послуги. Представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти задоволення позову, надав суду ті ж самі доводи, що і представники [PERSON] Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом про продовження пропущеного строку зберігання за наймачем [PERSON] житлового приміщення квартири [ADDRESS]. Вимоги зазначеного позову представники обґрунтовують тими ж самими доводами, що і заперечення проти первісного позову, зауважуючи на тому, що пропущений строк зберігання за відповідачем [PERSON] жилого приміщення належить продовжити до 1 липня 2018 року, оскільки саме до цього терміну вона планує закінчити лікування хронічного захворювання нижніх кінцівок і повернутися до України. Представник відповідача за зустрічним позовом пояснила, що дії відповідачів свідчать про залишення ними заброньованого жилого приміщення та обрання нового постійного місця проживання, на що вказують отримання відповідачем [PERSON] громадянства Російської Федерації, а також реєстрація відповідачів за певною адресою в м. Москва. І оскільки вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті є самостійною підставою для розірвання договору жилого найму, немає підстав для задоволення зустрічного позову. Представники третіх осіб комунального підприємства «Наше місто», департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, - протягом судового розгляду надавали пояснення про безпідставність вимог зустрічного позову, використовуючи ті ж самі аргументи, що і представник позивача. Вислухавши пояснення учасників справи, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що первісний\~ позов\~ підлягає задоволенню, і не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь зустрічних позовних вимог з таких міркувань. Судом встановлено, що на підставі охоронного свідоцтва (броні) від 18.07.2012 року №\~ 3490 [PERSON] забронювала квартиру [ADDRESS] за собою та своїм сином [PERSON] у звязку з виїздом на роботу в район Крайньої Півночі на підставі трудового договору на строк до 31 серпня 2015 року (а. с. 5). Відповідно до акту центру обслуговування абонентів № 3 від 29.12.2015 року у вказаній квартирі ніхто не проживає (а. с. 6). Зміст згаданого акту узгоджується з висновками, викладеними в акті центру обслуговування абонентів № 11 комунального підприємства «Основаніє» від 23.06.2016 року (а. с. 7). За змістом ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Судом встановлено, що власником неприватизованої квартири [ADDRESS] є Запорізька міська рада. Наймачем житла, що перебуває на балансі комунального підприємства «Наше місто», є [PERSON] Відповідно до ст. 73 ЖК України жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу в райони Крайньої Півночі і в прирівняні до них місцевості - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, - на весь час перебування в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях. Як випливає із змісту ст. 75 ЖК України, у разі бронювання жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення, що бронюється, видає наймачеві або членові його сім'ї охоронне свідоцтво (броню). У разі виникнення спору питання вирішується в судовому порядку. В силу ст. 76 ЖК України якщо наймач та члени його сім'ї не повернулись у заброньоване жиле приміщення протягом шести місяців після закінчення строку дії броні, договір найму жилого приміщення за позовом наймодавця може бути розірвано в судовому порядку. \~Виходячи з викладеного суд вважає, що продовження договору може бути зумовлено обовязком повернутися протягом певного часу після збігу строку бронювання і реалізацією наймачем і членами його сімї права на проживання, тобто постійним проживанням в цих приміщеннях. \~Між тим встановлені судом фактичні обставини вказують на\~\~ незявлення відповідачів в житло і на час вирішення цієї справи, що дає суду всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача. Дійшовши зазначеного висновку, суд не приймає твердження позивачів про обставини, що ускладнюють повернення відповідачів до житла, виходячи з такого. За змістом ст. ст. 379, 380 ЦК України житлом є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 Житлового кодексу\~України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності. Під поверненням до житла в контексті ст. 76 ЖК України законодавець розуміє не лише фізичне зявлення особи в заброньованому приміщенні, на неможливості чого наполягають відповідачі, а поновлення права користування приміщенням, тобто вчинення дій, що свідчать про намір використовувати житло для постійного проживання. Проте поведінка відповідачів, які після спливу строку бронювання квартири, а також граничного строку, протягом якого вони мали повернутися в заброньоване жиле приміщення, не лише продовжують проживання в іншому місці, а й зареєстрували місце цього проживання (відомості в довіреностях на право представництва інтересів при розгляді цивільної справи в частині інформації про зареєстроване місце проживання на а. с. 69-71, 78), свідчить про свідоме невиконання обовязку поновити користування квартирою. На користь висновку про небажання повертатися до користування заброньованим житлом свідчить і набуття відповідачем [PERSON] громадянства іншої держави (відомості в преамбулі довіреності на а. с. 69). І хоча фізична особа в силу вимог законодавства може мати кілька місць проживання (ст. 29 ЦК України) і наявність іншого місця проживання не була б взята до уваги за умови дотримання відповідачами вимог законодавства, проте вони цих вимог не виконали. Між тим право користування заброньованим житлом, яке (право) в силу ст. 73 ЖК України було зупинено, підлягає поновленню в порядку, передбаченому законом. Недотримання ж цього порядку свідчить про розпорядження особами своїм правом на вільний розсуд і дає підстави для задоволення позову Запорізькоої міської ради. Що стосується захворювання відповідача [PERSON], як зазначено, закон повязує з поверненням до житла не лише фізичне пересування до нього, а можливість реалізувати наміри про поновлення права користування різними способами, в тому числі через представника, тому суд не приймає відповідні твердження представників відповідача як неналежні до предмету спору. Саме ж захворювання, на думку суду, не є обставиною, що може зумовити невиконання обовязку поновити користування квартирою. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд не вбачає підстав для його задоволення, так як збереження житла за наймачем і членами його сімї, як свідчить системний аналіз статей 71, 73, 75, 76 ЖК України, простирається на встановлений статтею 76 ЖК України строк, який не підлягає продовженню судом, а закон повязує можливість розірвання договору житлового найму з його спливом. \~

Outcome: approved