Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором в сумі 111917,45 грн. та судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір б/н від 03 вересня 2012 року, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов'язання належним чином не виконала. Таким чином, станом на 31 березня 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором перед банком складає 111917,45 грн. у звязку з чим позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня 2018 року відкрито провадження у справі за зазначеною позовною заявою за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. 09 липня 2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачем не вірно зроблено розрахунок заборгованості, оскільки навіть при максимальній ставці процентів сума нарахованих процентів обєктивно не може перевищувати 8081,16 грн. Отже заявлена сума процентів, нарахована позивачем, є необґрунтованою і недоведеною. Також, на думку відповідача, процентна ставка, визначена сторонами при укладенні договору є фіксованою та не може змінюватись протягом дії кредитного договору в односторонньому порядку банком, а позивачем не було надано належних доказів на підтвердження обґрунтованого збільшення розміру процентної ставки. Крім того, зазначає, що позивач нарахував та заявив до стягнення і пеню, і штраф за одне прострочення, що є різновидами однієї і тієї ж самої неустойки. Одночасно з цим, відповідач посилається на строки позовної давності. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року клопотання відповідача про витребування доказів задоволено та зобовязано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» надати суду детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 03 лютого 2012 року, у якому зазначити тіло кредиту, на яке нараховуються відсотки; відсоткову ставку; період нарахування; нараховану суму відсотків; загальну суму нарахованих відсотків та надати докази письмового повідомлення про зміну відсоткової стави і докази одержання адресатом цих письмових повідомлень. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, а також надав відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 03 вересня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 1500 у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В частині підвищення відсоткової ставки, порядку стягнення неустойки, правомірності стягнення пені, нарахування штрафів та одночасного застосування штрафу та пені банк зазначає, що всі нарахування та розрахунки були здійсненні банком відповідно до вимог діючого законодавства та кредитного договору. Стосовно наданого відповідачем власного розрахунку заборгованості зазначив, що відповідач не має спеціальних знань, та належної освіти в даній сфері для компетентного проведення розрахунку заборгованості за кредитом. Відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця, отже строк випущеної картки до останнього дня жовтня 2017 року, а тому позивач звернувся до суду з позовом 14 травня 2018 року до спливу строку позовної давності у звязку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідач та її представник [PERSON], у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. Крім того, у судовому засіданні відповідачем надано суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій посилалась на те, що кінцевою датою виконання позичальником своїх зобовязань щодо повернення кредиту і визначеною в заяві до кредитного договору б/н від 03 вересня 2012 року, було визначено дату 03 вересня 2014 року, з якої і починається перебіг позовної давності, у звязку з чим просила застосувати позовну давність. Крім того, відповідач та її представник [PERSON] просили врахувати, що останній платіж на погашення кредиту відповідачем було здійснено 08 січня 2014 року, що підтверджується наданим Банком розрахунком на виконання ухвали суду про витребування доказів, а тому позивач, предявивши позов в травні 2018 року, однозначно пропустив строк позовної давності. Вислухавши відповідача, представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини. 03 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, зазначені умови договору відповідач належним чином не виконала у зв'язку з чим станом на 31 березня 2018 року має заборгованість перед банком у розмірі 111917,45 грн., яка складається з: - заборгованості за кредитом 3579,70 грн.; - заборгованості по процентам за користування кредитом 98177,04 грн.; - заборгованість за комісією 4355,12 грн.; - штраф (відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) 500 грн. (фіксована частина) та 5305,59 грн. (процентна складова). За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Відповідач згідно вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання нею грошового зобовязання, і на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України зобовязана сплати суму боргу. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Твердження відповідача та її представника стосовно того, що позивачем не вірно нараховано заборгованість за користування кредитом судом не приймаються до уваги, оскільки належних та допустимих доказів з даного приводу суду не надано. Однак разом з цим вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії, яка нарахована позивачем у розмірі 4355,12 грн., що підтверджується наданим до позовної заяви розрахунком заборгованості (а.с.5-6), суд враховує правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, оскільки комісія банком нараховується відповідачу за дії, які банк здійснює на власну користь, суд не вбачає підстав для задоволення вимог в частині стягнення заборгованості за комісією у розмірі 4355,12 грн. З огляду на зазначене, обґрунтованим є позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 107562,33 грн., з яких заборгованість за кредитом 3579,70 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 98177,04 грн.; заборгованість за штрафами 500 грн. та 5305,59 грн. Відповідач наполягає на тому, що позивачем пропущений строк позовної давності. В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З виписки по картковому рахунку відповідача № 5168755359200926 (а.с. 168-171) вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору відповідачем було здійснено 08 січня 2014 року. Також суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, за яким частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суди апеляційної і касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача щодо застосування пятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачкою вони не підписувалися. Позивачем до позову долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг згідно п.1.1.7.31 строк позовної давності стосовно вимог банку з повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, винагороду неустойки пені, штрафів, видатків банку складає 50 років. Відповідач та її представник [PERSON] в свою чергу наполягають на трирічному строку позовної давності, про застосування строку позовної давності у 50 років відповідачу було не відомо, будь-яких документів з даного приводу відповідачем не було підписано. В судовому засіданні встановлено, що наданий позивачем [PERSON] з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-32) не містять підпису відповідача й відсутні докази на підтвердження того, що при оформленні відповідачем картки та підписанні Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 03 вересня 2012 року діяли Умови і правила надання банківських послуг саме в такій редакції, що передбачає збільшення позовної давності до 50 років, а тому ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а в анкеті-заяві позивача від 03 вересня 2012 року домовленості сторін щодо збільшення позовної давності немає (аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16). Отже, як вбачається з матеріалів справи, з 08 січня 2014 року відповідачем не здійснено жодного платежу, та позивач не міг не знати, що відповідач з 08 січня 2014 року почала порушувати умови кредитного договору і відповідно права банку (а.с.168-171). Таким чином, позивачем пропущено визначений ст. 257 ЦК України трирічний строк давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за основним зобовязанням. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд не вбачає поважних причин пропущення строку позовної давності, позивач на такі поважні причини не посилається, а відповідач наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. За наведених обставин, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed