Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон та тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим без згоди матері покликаючись на те, що між ним та відповідачем шлюб розірвано 07 травня 2010 року. Від шлюбу у них є син [PERSON], [INFO]. У зв'язку із окупацією АР Крим, він разом із сином переїхали на материкову частину України, однак відповідач залишилась проживати на території АР Крим. На початку 2018 року він разом із сином вирішив поїхати до АР Крим, однак не зміг без згоди відповідача, яка в добровільному порядку не надає таку згоду, оскільки не може приїхати на материкову частину території України у зв'язку із втратою паспорта громадянина України. Просить надати [PERSON], [INFO] дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за кордон та тимчасово окуповану територію АР Крим до досягнення ним повноліття без згоди матері [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, пояснив, що даний дозвіл необхідний з метою виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] разом із позивачем на території АР Крим у період канікул та свят для відвідування родини та матері, а також можливо у майбутньому у позивача разом із сином виникне бажання поїхати на відпочинок за кордон, а тому щоб не звертатись багаторазово до суду, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, подала до суду заяву про визнання позову, просить слухати справу у її відсутності та розглянути позов у підготовчому судовому засіданні, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник третьої особи у судовому засіданні пояснила, що не заперечує проти надання дозволу [PERSON], [INFO] на виїзд за кордон та тимчасово окуповану територію АР Крим, однак вважає, що позивач повинен чітко вказати дати виїзду та час перебування дитини за межами території України. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження [NUMBER]. /а.с. 11/ Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з п. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. У відповідності до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. З огляду на викладене, суд вважає, що даними нормами не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Окрім того, у відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Свідок [PERSON], який є неповнолітнім та допитаний у присутності представника органу опіки та піклування, у судовому засіданні повідомив, що його матір [PERSON] проживає на території АР Крим та він бажає її відвідувати, а також виїздити за кордон України на відпочинок, однак не має такої змоги оскільки матір не може приїхати на материкову частину території України у зв'язку із втратою паспорта громадянина України та надати дозвіл на його виїзди за межі території України. Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Однак, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди одного з батьків, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини, аналогічна позиція висловлена Верховним судом України, зокрема у постанові №235/139/16-ц від 12 квітня 2017 року. Враховуючи наведене, а також те, що позивачем та його представником при обґрунтуванні позовних вимог не зазначено конкретних держав прямування, конкретно визначеного відповідного часового проміжку перебування дитини у таких державах, що фактично позбавить матір можливості брати участь у вихованні [PERSON] та особисто спілкуватися з ним та порушить рівність прав і обов'язків батьків, а тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, суд критично оцінює визнання відповідачем позову, оскільки як вбачається із заяви про визнання позову від 12 липня 2018 року відповідач [PERSON] жодним чином не заперечує проти надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, однак згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, натомість відповідачем, яка у повному обсязі визнає позов, не надано суду жодних пояснень чи доказів у чому полягають труднощі надати таку згоду у позасудовому порядку. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed