Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно домоволодіння № 50 по вул. Кірова в с. Микільське, Солонянського району Дніпропетровської області за набувальною давністю. На обґрунтування свого позову посилається на те, що 27 листопада 1990 року між ним та [PERSON] був укладений договір оренди житлового будинку за адресою: с. Микільське, вул. Кірова, буд 37 з метою проживання його сімї строком на три роки до 27 листопада 1993 року. Після прийняття будинку в оренду, позивач разом зі своєю сімєю переїхав до нього та в 1991 році оформив прописку, а нумерація будинку в подальшому була зміна з № 37 на № 50 у звязку з добудовами. [PERSON] посилається на те, що він фактично користується житловим будинком з 1990 року, а факт добросовісного, відкритого, безперервного володіння ним нерухомим майном з 28 листопада 1996 року, з урахуванням строку дії договору оренди та спливу трирічного строку позовної давності, протягом якого власник мав би право витребувати майно, по день подання позову, становить більше ніж 19 років та підтверджується доказами, які надані ним до позову. З посиланням на ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на зазначене нерухоме майно. Позивач, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.36), в судове засідання не зявився, а згідно посилань в позові просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі (а.с.6). Представник відповідача - Привільнянської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.36 зворот), в судове засідання не зявився, а згідно поданої заяви просили здійснювати розгляд справи за відсутності їхнього представника, позовні вимоги визнали в повному обсязі (а.с.37). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявним у справі доказам. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Судом було встановлено, що згідно договору оренди від 27 листопада 1990 року [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв в оренду строком на три роки по 27 листопада 1993 року для проживання сімї житловий будинок по вул. Кірова, № 37 в с. Микільське Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.11). Згідно довідки Микільської сільської ради від 11 листопада 2015 року №1523 (а.с.16) нумерація будинку з № 37 у звязку з добудовами будинків в с. Микільське була змінена на № 50. В якості доказів щодо того, що власником будинку по вул. Кірова, № 37 (50) в с. Микільське Солонянського району Дніпропетровської області є [PERSON] позивачем надано копію технічного паспорту, виготовленого 17 жовтня 1990 року (а.с.12-15), який суд сприймає критично, оскільки він не є правовстановлюючим документом згідно якого можливо встановити власника спірного нерухомого майна. Інших доказів сторонами по справі не надано, а суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Пунктом 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень\~статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Таким чином суд вважає, що Привільнянська сільська рада Солонянського району Дніпропетровської області є належним відповідачем в даній справі, оскільки суду не надано доказів перебування спірного майна у власності особи, яка передала житловий будинок в оренду позивачу. Також судом було встановлено, що [PERSON] з 1990 року, тобто з моменту укладання договору оренди і до дня звернення з позовом до суду, постійно користується спірним житловим будинком, що підтверджується довідкою про склад сімї від 05 травня 2015 року 3370 (а.с.17), довідкою Микільської сільської ради від 05 травня 2015 року №371 (а.с.18), згідно якої з 1991 року і по дату видачі довідки в житловому будинку № 50 по вул. Кірова в с. Микільське проживає позивач зі своєю родиною, на його імя виписані особові рахунки по сплаті за комунальні послуги, здійснюється їх оплата (а.с.19-27). В жовтні 2015 року позивачем замовлено технічну інвентаризацію спірного будинку (а.с.28-31), згідно якої спірна нерухомість не є обєктом незавершеного будівництва, про що свідчать відомості щодо року побудови спірного майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно розяснень, викладених у пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. Виходячи зі змісту\~ст. 344 ЦК України\~обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме позивач (ч. 1ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Разом з тим обов'язковою умовою можливості визнання за особою права власності за набувальною давністю є безтитульність майна. Судом під час розгляду справи було встановлено, що доказів належності спірного нерухомого майна особі, яка уклала з позивачем договір оренди 27 листопада 1990 року не надано, а строк дії договору закінчився 27 листопада 1993 року. Статтею 71 ЦК УРСР передбачено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а згідно ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Оскільки орендодавець [PERSON] протягом трьох років після закінчення строку дії договору оренди не зверталася до позивача з вимогою щодо повернення з оренди спірного нерухомого майна, а [PERSON] протягом наступних, після спливу строків позовної давності, 19 років добросовісно, безперервно, відкрито володів ним, а дійсний власник спірного майна йому не відомий, то суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позову. Крім того, визнання позову представником\~відповідача не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси, а тому відповідно до ч. 4\~ст. 174 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Аналізуючи подані докази суд приходить до висновку, що за позивачами може бути визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок № 50 по вул. Кірова в с. Микільське Солонянського району Дніпропетровської області, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для державної реєстрації права власності на вказану нерухомість за позивачем. З урахуванням вищевикладеного позовні вимоги підлягають задоволенню, а витрати по справі покладаються на позивача.

Outcome: approved