Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював у відповідача з 1996 року, однак, на підставі наказу № 23-к від 13 січня 2014 року, у зв'язку з ліквідацією підприємства, з 15 січня 2014 року його було звільнено відповідачем на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України). Разом з тим, у день звільнення позивача, відповідачем було лише нарахована, але не виплачена позивачу компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. При цьому, не зважаючи на положення ст. 116 КЗпП України, станом на 24 січня 2014 року відповідач так і не здійснив з позивачем відповідних розрахунків. На підставі наведеного позивач вважає дії відповідача протиправними, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу у загальному розмірі 3 888 грн. 74 коп., а також на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 942 грн. 84 коп. Крім того, позивач зазначає, що у зв'язку з протиправними діями відповідача, позивач зазнав ще й значні моральні страждання, оскільки він весь час переживав з приводу свого матеріального існування, свого невиконання матеріального обов'язку перед своєю сім'єю та неможливістю своєчасно сплатити обов'язкові щомісячні платежі. Таким чином, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому також і моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5 000 грн. і яку також просить стягнути з відповідача на його користь. Під час розгляду справи в суді позивач збільшив позовні вимоги та у зв'язку з тим, що відповідач станом на день розгляду справи так і не розрахувався з позивачем, просив, серед іншого, стягнути з відповідача на його користь, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4 923 грн. 72 коп. В судовому засіданні позивач позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги підтримав частково. Так, у звязку з тим, що в березні 2014 року відповідачем було погашено заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку та частково по виплаті вихідної допомоги, позивач підтримав вказані позовні вимоги лише в частині стягнення заборгованості по виплаті вихідної допомоги у сумі 1 400 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5 000 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4 923 грн. 72 коп. Представник відповідача Асипенко Т.О. в судовому засіданні позов визнала частково та зазначила, що 07 та 17 березня 2014 року відповідачем було частково погашена заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 2488 грн. 74 коп. Таким чином, щодо задоволення вимог в частині стягнення вихідної допомоги у сумі 1 400 грн. 00 коп. вона не заперечувала. При цьому, в частині вимог про відшкодування позивачу моральної шкоди представник відповідача вважає, що дані вимоги є такими, що не відповідають чинному законодавству України, є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Також представник відповідача заперечувала щодо стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4 923 грн. 72 коп., проте, пояснила, що позивачем розрахунок суми середнього заробітку здійснено правильно, тобто згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 05 серпня 1996 року працювала у Міському медично-виробничому підприємстві «Профілактична дезінфекція» (а.с. 4). Проте, у зв'язку з ліквідацією підприємства відповідача останнім було видано наказ № 23-к від 15 січня 2014 року про припинення трудового договору з [PERSON], тобто, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України позивача було звільнено з посади дезінфектора Відділення профілактичної дезінфекції № 2 (Голосіївський район) з 15 січня 2014 року (а.с. 5). Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, згідно вищенаведеного наказу № 23-к від 15 січня 2014 року відповідач, окрім звільнення позивача, також розпорядився на підставі ст. 44 КЗпП України виплатити позивачу вихідну допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію за 13 календарних днів невикористаної щорічної (основної та додаткової) відпустки (а.с. 5). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не виконав вимоги ст. 116 КЗпП України та при звільненні позивача і по теперішній час з позивачем повністю не розрахувався. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, у зв'язку з затримкою виплати сум, нарахованих відповідачем при звільненні позивача, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16 січня 2014 року по 21 березня 2014 року у розмірі 4 923 грн. 72 коп. є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги у розмірі 3 888 грн. 74 коп., то суд вважає, що дані вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки в березні 2014 року відповідачем було погашено заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку та частково по виплаті вихідної допомоги, у звязку з чим в судовому засіданні позивач підтримав вказані позовні вимоги лише в частині стягнення заборгованості по виплаті вихідної допомоги у сумі 1 400 грн. Вказані обставини підтверджуються також Довідкою відповідача № 26/39 від 20 березня 2014 року, з якої вбачається, що під час розгляду справи в суді відповідачем було частково погашена заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 2488 грн. 74 коп., а на даний час наявна заборгованість по усім виплатам у розмірі 1 400 грн. 00 коп. Стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. 00 коп., завданої неправомірними діями відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи надані позивачем докази обґрунтованості спричинення моральних страждань останньому, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» про стягнення вихідної допомоги, компенсації за затримку розрахунку та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача Міського медично-виробничого підприємства «Профілактична дезінфекція» на користь держави судовий збір у сумі 487 грн. 20 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117, 2371 КЗпП України, ст. 23 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial