Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх та неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 8, буд. № 19, по вул.Калмикова м.Арциз Одеської області, посилаючись на те, що 18 січня 2012 року виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області відповідачам було видано ордер на вищевказане житлове приміщення. Відповідачі не проживають та не вселилися в зазначену квартиру з 18.01.2012р., що перевищує строк шість місяців, та не сплачують квартирну плату та плату за комунальні послуги. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачі та неповнолітня дитина втратили право користування житловим приміщенням у звязку з чим звернувся до суду з зазначеним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON], законний представник малолітнього [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в задоволені позову, пояснивши, що в квартирі не проживали у звязку з тим, що в квартирі проводився ремонт. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги позивача не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову та про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, залученого судом до участі у справі, в судовому засіданні позовні вимоги позивача не підтримала, просила суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підставі заяви [PERSON] від 28.12.2011р. (а.с. 11, 81), рішення Арцизької міської ради Одеської області № 6 від 18.01.2012р. «Про надання квартири [ADDRESS]» (а.с. 4, 73) видано ордер на жиле приміщення № 1 від 18.01.2012р. [PERSON] (а.с. 58-59) та членам сімї ([PERSON] (а.с. 57) - дружина, [PERSON] - син), на право вселення в квартиру № 8, розташовану в будинку № 19 по вулиці Калмикова м.Арциз Одеської області (а.с. 5, 74). З копії паспорту громадянина України відповідачки [PERSON] вбачається, що вона зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 57). Між КП Арциз-2 та відповідачем [PERSON] 13.02.2012р. укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме будинку № 19 по вулиці Калмикова м.Арциз Одеської області (а.с. 94-95). Також, між ВАТ «Одесаобленерго» та відповідачем [PERSON] 05.12.2012р. укладено договір про користування електричною енергією в квартирі № 8, розташованій в будинку № 19 по вулиці Калмикова м.Арциз Одеської області (а.с. 96). Згідно акту б/н введення в експлуатацію приладів обліку холодної води від 19.06.2012р. КП «Водоканал» встановило лічильник води в квартирі № 8, розташованій в будинку № 19 по вулиці Калмикова м.Арциз Одеської області (а.с. 97). Як вбачається з особового рахунку № 361 КП «Житловик» за відповідачем [PERSON] станом на 01.11.2013р. рахується заборгованість за обслуговування будинку та прибудинкової території у розмірі 1251,53 грн. (а.с. 6, 75). Відповідачка [PERSON] із заявою від 02.10.2013р. зверталася до директора КП «Житловик» з проханням не нараховувати квартирну плату у звязку з проведенням ремонту в квартирі (а.с. 9, 79). Листом № 1690 від 10.10.2013р. позивачем відповідачці [PERSON] розяснено, що чинним законодавством не передбачено процедури не нарахування квартирної плати з причин, викладених в заяві (а.с. 10, 80). Факт сплати заборгованості за обслуговування будинку та прибудинкової території зі сторони відповідача [PERSON] підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру КП «Житловик» № 312 від 25.02.2014р., № 660 від 07.04.2014р., № 1433, 1434 від 15.07.2014р., № 682 від 23.03.2015р. (а.с. 35, 66). Згідно довідок № 18 від 15.07.2014р., № 1 від 15.01.2015р., виданих КП «Житловик» заборгованості по сплаті послуг за обслуговування будинку та прибудинкової території у відповідача [PERSON] станом на 01.08.2014р., 01.01.2015р. не має (а.с. 36, 64). Згідно висновку № 01-4/1811 від 13.10.2015р. Арцизької районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування не доцільно визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення, а саме квартири № 8, розташовану в будинку № 19 по вулиці Калмикова м.Арциз Одеської області(а.с. 119). Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. За положенням ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 4 ЖК України жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд). Статтею 9 ЖК України\~встановлено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фондута ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві\~\~користування жилим\~\~приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~ст. 58 ЖК України\~єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, що видається на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Згідно ч. 1\~ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень ч. 1\~ст. 405 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно\~до угоди\~з власником. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Захист прав дітей, у тому числі й захист та забезпечення дотримання житлових і майнових прав, здійснюється відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини,\~СК України,\~ЦК України,\~Закону України «Про охорону дитинства»\~тощо. Захист прав дітей передбачає як обов'язок батьків дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах, так і обов'язок держави забезпечувати реалізацію належного дитині права в її інтересах, зокрема, права на проживання в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей є неприпустимим. Дитина перебуває перш за все під захистом держави, в тому числі й у питаннях, що стосуються житлових прав. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 3 Конвенції Про права дитини, схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей,\~незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини\~\~кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. У статті 8 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини\~\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти\~- члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем. Відповідно до розяснень, що викладені в абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У своїх запереченнях проти позову\~\~відповідач [PERSON] стверджував, що\~\~він з сімєю в тому числі з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], не має можливості проживати в спірній квартирі, оскільки\~в ній проводиться ремонт про що зазначила в заяві [PERSON], зверненої до КП «Житловик». Судом встановлено, що відповідач[PERSON] разом з сімєю не проживав в спірній квартирі з поважної причини так як проводився ремонт, що підтверджується наданими відповідачем[PERSON] накладними № 71 від 14.04.2013р., № 10 від 15.09.2013р., (а.с. 98, 100), квитанцією до прибуткового касового ордеру № 71 від 14.04.2013р. (а.с. 99), товарного чеку № 8 від 12.11.2013р. (а.с. 101) про придбання будматеріалів в період строку не проживання в спірній квартирі, однак зі сторони відповідачів не має заборгованості по сплаті за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордеру КП «Житловик» № 312 від 25.02.2014р., № 660 від 07.04.2014р., № 1433, 1434 від 15.07.2014р., № 682 від 23.03.2015р. (а.с. 35, 66) та між відповідачем [PERSON]І та КП Арциз-2, ВАТ «Одесаобленерго» укладені договори про надання комунальних послуг (а.с. 94-95, 96), що свідчить про те, що відповідачі не втрачали зв'язку зі спірною квартирою, що не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірною квартирою. Вимоги позивача про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири заявлено на підставі ст. 71ЖК України, за змістом якої житлове приміщення за тимчасово відсутньою особою зберігається на протязі шести місяців, при відсутності більше шести місяців жиле приміщення зберігається за наявності поважних причин відсутності понад встановлені законом строки. У сенсі положень ст. 71ЖК України тимчасова відсутність особи повинна бути неперервною та за загальним правилом не перевищувати шести місяців. Однак в разі відсутності особи більше шести місяців значення має причина тривалої відсутності, втрата права користування жилим приміщенням може мати місце лише за доведеності не користування таким без поважних причин. В супереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, позивач не довів суду обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, що відповідачі відсутні в спірній квартири понад встановленого законом строку без поважних причин, а згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд зазначає, що позивачем в порушення вимог ст. 4 ЖК України не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що спірна квартира належить до громадського житлового фонду та є комунальною власністю, чим не виконано вимоги ст. 10, 60 ЦПК України. Враховуючи, що саме власник має право ставити питання про визнання особи втратившим право користування жилим приміщенням, суд ввважає, що позивач не довів факту порушення своїх прав як власника спірного житла. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка приводить до висновку про відсутність на даний час підстав для застосування ст. 71 ЖК України та визнання відповідачів, в тому числі неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Суд не бере до уваги письмові докази, а саме: акти обстеження спірної квартири від 05.06.2013р. (а.с. 7, 76), 09.12.2013р. (а.с. 8, 77), 14.07.2014р. (а.с. 78), так як вони складені за відсутності свідків та в актах не зазначено яким чином проведено обстеження спірної квартири; фотознімки (а.с. 25-34),\~\~з яких вбачається, що на них зафіксовані приміщення, оскільки вони не підтверджують факт того, що на знімках відображена спірна квартира, тому суд не бере до уваги як доказ зазначені акти та фотознімки. Крім того, суд не бере до уваги копію свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с. 65), оскільки зазначене свідоцтво не містять інформації щодо предмета доказування у наявній справі, відповідно до ст. 58 ЦПК України та не стосуються предмету спору.

Outcome: dismissed