Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на житловий будинок за позивачем, як спадкоємцем після смерті дядька [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері та бабусі позивача, але не встиг оформити спадкових прав. Позов обґрунтовано тим, що позивач по день смерті дядька, якого забрав до себе батько позивача, проживали разом в [ADDRESS] . За вказаною адресою дядько не був зареєстрованим, його було зареєстровано за адресою проживання бабусі позивача та матері померлого: [ADDRESS] . Факт проживання із дядьком з 2005 року по день його смерті підтверджується наданими довідками. Оскільки, [INFO] помер батько позивача, а [INFO] помер дядько, після смерті нього відкрилась спадщина на належний бабусі будинок, який успадкував дядько. Таким чином, позивач, як спадкоємець, після смерті спадкодавця звернулася до Державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але нотаріусом йому було відмовлено, з причин пропуску строку прийняття спадщини та не надано правовстановлюючих документів, запропоновано звернутися до суду. Ухвалою суду від 02.07.2020 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано інформацію від державного нотаріуса (а.с.35-36). Ухвалою суду від 24.11.2020 року було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог (а.с. 45). Ухвалою суду від 29.09.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання (а.с.46). Представник позивача в судовому засідання наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи за відсутності їх представника (а.с. 41). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла бабуся позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 64. (а.с. 9). За життя бабуся не встигла оформити правовстановлюючі документи на право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] . Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Факт належності [PERSON] вищевказаного житлового будинку на праві власності, підтверджується наступними документами: довідкою Яськівської сільської ради № 367 від 07.05.2020 року про те, що згідно запису у погосподарській книзі Яськівської сільської ради №2 за 2011-2015 рр., власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , довідкою Яськівської сільської ради № 371 від 07.05.2020 року, з якої вбачається, що [PERSON] по день смерті дійсно проживала та була зареєстрована у вищезазначеному житловому будинку (а.с. 8, 15). Згідно п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу в редакції 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 529 ЦК України (в ред. 1963р.), спадкоємцями за законом першої черги після смерті бабусі, були: рідний батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача виданим Троїцькою сільською радою Біляївського району Одеської області УРСР від 02.08.1988 р. (а.с. 21) - [PERSON] (народився [INFO] , згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, батьком є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] (а.с. 17), та рідний дядько позивача (брат батька) - [PERSON] (народився [INFO] , згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, батьком є [PERSON] , матір`ю є [PERSON] (а.с. 19). Згідно зі ст. 548 ЦК України (в ред. 1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК України (в ред. 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 25, виданого Троїцькою сільською радою Біляївського району, Одеської області (а.с. 18). [INFO] помер дядько позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 68, виданого виконавчим комітетом Троїцької сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 20). Згідно довідок Яськівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 07.05.2020 р. № 370 та від 18.05.2020 р. № 404, померлий [INFO] - [PERSON] по день смерті був зареєстрований та проживав разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Так, єдиним спадкоємцем на час смерті бабусі позивача - [PERSON] в 2002 році, який фактично прийняв спадщину, вступив в управління та володіння спадковим майном був рідний дядько позивача - [PERSON] , померлий 2007 року. Однак, він не встиг оформити спадкових прав після смерті матері. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як передбачає ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У відповідності ст. 1266 ЦК України, позивач є спадкоємцем за правом представлення після смерті свого дядька - [PERSON] , оскільки він спадкоємець після смерті батька, який був спадкоємцем за законом після смерті матері. У зв`язку з чим, позивач звернувся до держаного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини. Таким чином, позивач як спадкоємець звернувся до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька, однак листом № 1181/02-14 від 13.05.2020 р. державний нотаріус відмовила [PERSON] у прийняті заяви, оскільки він пропустив шестимісячний строк звернення із відповідною заявою та ним не надано правовстановлюючих документів на житловий будинок, який належав бабусі, як спадкодавцю його дядька (а.с. 30). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч.10 ст. 6 того ж Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Статтею другою Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в стресах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. З 2005 року і по день смерті дядька - [PERSON] ( [INFO] ), позивач постійно проживав разом зі своїм дядьком у житловому будинку своїх батьків за адресою: [ADDRESS] (право власності підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.05.2016 року, згідно якого дружина померлого [INFO] [PERSON] - [PERSON] успадкувала будинок по [ADDRESS] ) (а.с. 26-27). Під час проживання разом з дядьком вони вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. Оскільки дядько тяжко хворів, позивач доглядав за ним, забезпечував його продуктами харчування, ліками та іншим. Також, [PERSON] займався похованням свого рідного дядька [PERSON] . Це підтверджується: актом депутата Яськівської сільської ради від 07.05.2020 року, складеного по факту постійного проживання [PERSON] разом зі своїм дядьком [PERSON] з 2005 року і по день смерті останнього у житловому будинку, розташованому в [ADDRESS] (а.с. 24), довідкою Яськівської сільської ради від 18.05.2020 року за №403, згідно якої дядько позивача до дня своєї смерті [INFO] , постійно проживав разом із позивачем у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25), копією паспорту серії [NUMBER] виданого Біляївською РВ УМВС від 16.11.2004 р., в якому місце реєстрації [PERSON] зазначено адресу: [ADDRESS] . (а.с. 22). Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування». При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК ( 2947-14 ) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Таким чином, усе вищенаведене, дає суду підстави для задоволення вимог в частині встановлення факту постійного проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] з 2005 року по день смерті дядька позивача, тобто по [INFO] в [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. З витребуваної копії спадкової справи після смерті [PERSON] , судом встановлено, що після його смерті спадкова справа не заводилась (а.с. 39). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивач є спадкоємцем в порядку представлення.

Outcome: approved