Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 травня 2014 року у віці 95 років померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку (пай), площею 1,110 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акту на право постійного користування землею серії III-ДП №040011, виданого на підставі рішення 18 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 30 березня 2001 року №88а-18/ХХПІ. За життя [PERSON] заповіла все своє майно їй і тому, після смерті [PERSON] вона, як спадкоємець за заповітом, прийняла спадщину, що складається з домоволодіння, яке відноситься до типу колгоспного двору та розташоване в с.Андріївці Синельниковського району та земельної ділянки площею 1.11 га для ведення особистого підсобного господарства, яка знаходиться на території Андріївської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області. Однак, вона не може реалізувати своє право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що 30.09.2016 року державний нотаріус Другої синельніковської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовив у вчиненні нотаріальних дій, а саме оформлення спадщини на спадкове майно, так як відсутні правовстановлюючі документи на право власності на землю. Крім того, державний нотаріус Другої синельніковської державної нотаріальної контори [PERSON] вказав, що ним зроблено висновок про те, що державний акт на право користування земельною ділянкою є відмінним від державного акту на право власності на земельну ділянку, а тому цей документ суперечить вимогам Цивільного кодексу України від 16.01.2014 року. Але свідоцтво на право власності за законом на земельну ділянку згідно державного акту на землю III-ДП №040011 було видано 18 грудня 2011 року, на підставі рішення Миролюбівскьої сільської ради Синельниківскього району Дніпропетровської області на підставі рішення №88а-18-/ХХІІІ від 30.03.2001 року, а відповідно до цього на той час діяв Цивільний Кодекс України 1963 року та Земельний Кодекс України від 18 грудня 1990 року №561-XII. Тому вона вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після смерті її матері [PERSON], яка померла 11 травня 2014 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжували діяти після набрання чинності вказаним Законом. Просить визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку загальною площею 1,110 гектарів ріллі для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ДП №040011, виданого на підставі рішення 18 сесії XXII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 30 березня 2001 року №88а-18/ХХІІІ, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів за № 1519. Позивач до початку відкритого судового засідання надав суду заяву якою просять суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач до початку відкритого судового засідання надав заяву про можливість розгляду справи за відсутності його представника, позов визнає в повному обсязі. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Повторним свідоцтвом про народження серії ЯИ № 140685 від 24 травня 1954 року підтверджується факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], а саме що [PERSON] є рідною донькою [PERSON]. Свідоцтвом про одруження серії ІІ-ЯР № 624484 від 04 жовтня 1959 року підтверджується факт одруження [PERSON] 04 жовтня 1959 року та зміни нею прізвища з «Остапенко» на «Артемова». Згідно свідоцтва про смерть серії І-КИ № 563399 від 15 травня 2014 року [PERSON] померла 11 травня 2014 року. Відповідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ДП № 040011 від 18 грудня 2001 року [PERSON] на підставі 18 сесії ХХІІІ скликання Миролюбівської сільської ради народних депутатів від 30 березня 2001 року № 88а-18/ХХІІІ, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1519, передано у постійне користування земельна ділянка площею 1.110 гектарів в межах згідно з планом, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради на надано для ведення особистого підсобного господарства. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 30 вересня 2016 року № 02-31/1956 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право користування землею, після смерті 11 травня 2014 року [PERSON], у звязку з тим, що спадкодавець мала право користування земельною ділянкою, але право власності на земельну ділянку не отримала. Крім того, зроблено висновок, що документи, подані для прийняття спадщини, суперечать вимогам Цивільного кодексу України від 16.01.2004 року. Відповідно до заповіту від 17 січня 1991 року [PERSON] усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося заповіла у рівних частинах [PERSON] та [PERSON]. Згідно заяви від 16 вересня 2014 року, зареєстрованої в реєстрі № 1237 [PERSON] відмовився від прийняття спадщини за всіма ознаками спадкування, яке залишилось після смерті його матері [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу спадкоємців за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1221 ЦК України. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. На підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 81 Земельного кодексу України одним із способів набуття права власності на землю громадян є прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення Частиною 1 статті 131 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно ч.1 та п. б ч.2 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також, право власності на земельну ділянку набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується свідоцтвом про право на спадщину. Таким чином, зясувавши всі обставини справи, суд вважає наявність підстав, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, встановленими та приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved