Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, надавши його 19.05.2020 року в новій редакції, до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним, встановлення дати звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди. Посилався на те, що він прийнятий з 15.09.2013 року на посаду адміністратора Чернівецької міської громадської організації «Футбольний клуб «Буковина» згідно з наказом №33 від 09.09.2013 року. Пізніше назва відповідача змінилася на наступну - Громадська організація «Футбольно-спортивний клуб «Буковина». 01.10.2013 року відповідач про прийняття його на роботу адміністратором додатково з ним уклав письмовий строковий трудовий контракт, який зареєстровано в ОФК «Професіональна футбольна ліга України» 01.08.2014 року. Вказаний контракт укладено на період з 01.10.2013 року до 01.10.2016 року. У зв`язку із невиплатою заробітної плати, він 26.08.2015 року письмово звернувся до президента ФСК «Буковина» Гринюка С.М. з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі та інших витрат, пов`язаних із забезпеченням футбольної команди « [INFO] », однак вказане письмове звернення залишено без реагування. 29.10.2015 року до ЄРДР внесено відомості за № 12015260040003253 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.175 КК України, а саме щодо умисної невиплати йому адміністрацією ФСК «Буковина» заробітної плати, передбаченої трудовим контрактом. Досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженню на даний час здійснюється Шевченківським ВП ГУНП в Чернівецькій області. Незважаючи на його письмові звернення та внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення, ГО ФСК «Буковина» так і не здійснювала виплати заробітної плати. Внаслідок наведеного, а також враховуючи, що 01.10.2016 року закінчився строк дії контракту, він 14.12.2016 року повторно звернувся до генерального директора ФСК «Буковина» з вимогою про погашення заборгованості по заробітній платі. На вказану заяву, як і на попереднє письмове звернення, ГО ФСК «Буковина» жодним чином не відреагувала, погашення заробітної плати та видачу трудової книжки не здійснила. Оскільки йому необхідно було подати до Управління пенсійного фонду свою трудову книжку для оформлення пенсії за віком, тому він 07.03.2017 року повторно звернувся до генерального директора ФСК «Буковина» з вимогою розрахуватися по заробітній платі та повернути трудову книжку. Як і дві попередні заяви (від 26.08.2015 року та від 14.12.2016 року), вказана заява від 07.03.2017 року також залишилась без реагування та задоволення. 31.03.2017 року він в черговий раз звернувся до генерального директора ГО ФСК «Буковина» з вимогою виплатити заробітну плату та видати трудову книжку. В цей день [PERSON] згідно з письмовою розпискою видано лише трудову книжку без проведення розрахунку. Саме тоді ним виявлено, що у трудовій книжці є запис 29.03.2015 року про його звільнення нібито за прогул з 30.03.2015 року по 14.04.2015 року згідно з наказом №6 від 14.04.2015 року. Також на його вимогу надано копію вказаного наказу. Таким чином, він дізнався про своє незаконне звільнення лише 31.03.2017 року. Вважав, що наказ №6 від 14.04.2015 року виданий заднім числом, з порушенням умов контракту і вимог трудового законодавства України, а тому є незаконним та безпідставним. Між ЧМГО «ФСК «Буковина» та адміністратором клубу [PERSON] 01.10.2013 року укладено строковий трудовий договір на період до 01.10.2016 року. Як вбачається зі змісту наказу №6 від 14.04.2015 року його з 29.03.2015 року звільнено за прогули без поважних причин за період з 30.03.2015 року по 14.04.2015 року. В дійсності жодних прогулів він не допускав і наказ №6 від 14.04.2015 року оформлений «заднім числом» та з`явився фактично лише у березні 2017 року, що підтверджується наступним. У ГО ФСК «Буковина» виникла заборгованість по виплаті йому заробітної плати та компенсації витрат, пов`язаних із забезпеченням діяльності футбольної команди « [INFO] ». Оскільки, на його звернення вони не реагували, тому він звернувся із заявою до правоохоронних органів, про що 29.10.2015 року внесено відповідні відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування. Крім того, протягом періоду з 2015 року та по 31.03.2017 року він неодноразово (26.08.2015 року, 14.12.2016 року, 07.03.2017 року) письмово звертався до ГО ФСК «Буковина» з вимогою погасити заборгованість по заробітній платі, а після закінчення терміну дії контракту, з вимогою також видати трудову книжку. На всі його звернення не було жодного реагування, ніхто не повідомляв про наказ №6 від 14.04.2015 року про нібито його звільнення у 2015 році за прогули. Більше того, він 03.10.2016 року отримав в ГО ФСК «Буковина» копію своєї трудової книжки і на той час там також був відсутній будь-який запис про нібито його звільнення у 2015 році. Відразу при отриманні копії трудової книжки 03.10.2016 року, під останнім записом він поставив свій підпис та дату 03.10.2016 року. Тільки 31.03.2017 року, після того як уже півтора року тривало досудове розслідування по кримінальному провадженню відносно ГО ФСК «Буковина» з приводу невиплати йому заробітної плати та після призначення слідчим проведення перевірки Управлінням Держпраці у Чернівецькій області в ГО ФСК «Буковина», після неодноразових письмових звернень, які залишенні без жодного реагування, з`явився наказ про його звільнення за прогули датований ще 14 квітня 2015 року. На момент проведення перевірки Управлінням Держпраці у Чернівецькій області в ГО ФСК «Буковина» у лютому 2017 року, відповідачем також не було надано до перевірки наказ про його звільнення, оскільки він не видавався. За результатом перевірки ГО ФСК «Буковина», видано Управлінням Держпраці у Чернівецькій області припис №24-02-31/091-077 від 23.02.2017 року. Те, що він постійно приходив на роботу та не допускав прогули у 2015 році можуть також підтвердити працівники стадіону «Буковина». Вважав, що все вище наведене вказує на те, що керівництво ГО ФСК «Буковина» з особистих неприязних мотивів до нього та з метою уникнення кримінальної відповідальності за невиплату заробітної плати, незаконно звільнили його, видали «заднім» числом наказ №6 від 14.04.2015 року про звільнення нібито за прогули, про що також внесли запис до трудової книжки, якого станом на 03.10.2016 року також не було. Крім того, керівництво ГО «ФСК «Буковина» у 2015 році в порушення вимог ст. 149 КЗпП України жодного разу не вимагало від нього надавати будь-які пояснення з приводу нібито порушення трудової дисципліни, яка б полягала у вигляді прогулу без поважних причин. Також, не було у 2015 році жодного разу його повідомлено під розписку про наказ №6 від 14.04.2015 року про його звільнення нібито за прогул. Протягом періоду з 2015 року та по 31.03.2017 року він неодноразово (26.08.2015 року, 14.12.2016 року, 07.03.2017 року) письмово звертався до ГО ФСК «Буковина» з вимогою погасити заборгованість по заробітній платі, а після закінчення терміну дії контракту також з вимогою видати трудову книжку. На всі його звернення не тільки не було жодного реагування, але і ніхто не повідомляв про наказ № 6 від 14.04.2015 року про нібито його звільнення у 2015 році за прогули. Також, не було надано його (так як його не існувало) під час перевірки Управлінням Держпраці у Чернівецькій області у 2017 році, про що відображено безпосередньо в акті перевірки. Пунктом 3.1. строкового трудового контракту від 01.10.2013 року визначено, що його щомісячна заробітна плата складає 1300 грн. За період з вересня по грудень 2013 року йому виплачено заробітну плату з розрахунку 1300 грн. в місяць. Пунктом 3.2. контракту передбачено, що розмір заробітної плати може змінюватися у порядку встановленому адміністрацією клубу, але не може бути менше за вказаний в п.3.1. З січня 2014 року розмір заробітної плати збільшено до 3585 грн. в місяць. Йому виплачено заробітну плату за період з вересня по грудень 2013 року, за січень 2014 року та виплачено аванс в розмірі 2000 грн. за серпень 2014 року, а тому загальна сума заборгованості по заробітній платі становить суму 112720 грн., в тому числі за період з лютого 2014 року по липень 2014 року суму 21510 грн., за серпень 2014 року суму 1585 грн., за період з вересня 2014 року по вересень 2016 року суму 89625 грн. Крім того, його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2016 року по 28.05.2020 року (по дату призначеного першого судового засідання) становить 103603,20 грн. Відповідач протиправно не виплачує йому заробітну плату починаючи з лютого 2014 року, тобто майже шість років він не може отримати свої кошти. В нього порушилися нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушилися стосунки з оточуючими та членами його сім`ї. Він вимушений тривалий час боротися за свої порушені права та постійно докладати зусилля, щоб хоч якось вижити в такий складний час через відсутність коштів. Вказані порушення з боку відповідача мали негативний вплив на призначення йому пенсії. Вказані протиправні дії відповідача призвели до надзвичайних моральних страждань, які тривають протягом майже шести років, а тому він оцінює моральну шкоду в сумі 121097 грн. А тому просив визнати незаконним та скасувати наказ Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» №6 від 14 квітня 2015 року про його звільнення за прогули без поважних причин; встановити, що дата його звільнення з посади адміністратора Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» є 01.10.2016 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту; стягнути з Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 112720 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.10.2016 року по день ухвалення судового рішення; стягнути з Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» на його користь в якості відшкодування моральної шкоди суму 121097 грн., а також стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.10.2019 року задоволені позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Ухвалою суду від 13.05.2020 року дане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.07.2020 року внесено виправлення в ухвалі суду від 13.05.2020 року. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю і в своїх поясненнях підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що позивач [PERSON] прийнятий з 15.09.2013 року на посаду адміністратора Чернівецької міської громадської організації «Футбольний клуб «Буковина» згідно з наказом №33 від 09.09.2013 року (т.1 а.с.68). Пізніше назва відповідача змінилася на наступну - Громадська організація «Футбольно-спортивний клуб «Буковина». 01.10.2013 року відповідач про прийняття [PERSON] на роботу адміністратором додатково з позивачем уклав письмовий строковий трудовий контракт, який зареєстровано в ОФК «Професіональна футбольна ліга України» 01.08.2014 року. Вказаний контракт укладено на період з 01.10.2013 року до 01.10.2016 року (т.1 а.с.8-9). Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 6.4. контракту передбачено, що контракт може бути розірваний достроково за взаємною згодою сторін, з ініціативи Клубу або адміністратора у випадку порушення другою стороною умов контракту, а також за інших обставин, передбачених законодавством. Відповідач ГО «ФСК «Буковина» визнає, що між ними та [PERSON] 01.10.2013 року укладено трудовий контракт про прийняття [PERSON] на роботу адміністратором на період з 01.10.2013 року до 01.10.2016 року, але стверджують, що даний контракт нібито було укладено внаслідок помилки бухгалтера [PERSON] , що первісний відповідач не розумів, що це строковий контракт, бухгалтер не пояснювала наслідки таких оформлень, не було наказу про припинення безстроково трудового договору та укладення нового строкового трудового договору. На думку суду ці твердження відповідача не заслуговують на увагу. Згідно зі ст.ст.23, 24 КЗпП України, трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір, укладається у випадках, коли, зокрема, трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту. [PERSON] , після того як був прийнятий з 15.09.2013 року на посаду адміністратора згідно з наказом №33 від 09.09.2013 року, заявив про своє бажання та інтерес укласти трудовий договір (контракт) на визначений строк, а саме на 3 роки. З урахуванням виявленого бажання та інтересу [PERSON] було укладено вказаний вище строковий контракт в письмовій формі, який підписаний сторонами на кожному аркуші контракту, зі сторони первісного відповідача разом з підписом генерального директора Задорожняка С.Г. також наявний відбиток печатки Футбольного спортивного клубу « [INFO] », що свідчить про дійсне волевиявлення учасників правочину, в тому числі і в частині строку, на який було укладено контракт. Також вказаний контракт 01.08.2014 року додатково було зареєстровано в ОФК «Професіональна футбольна ліга України», тобто укладений контракт повністю відповідає усім вимогам чинного законодавства України. Що стосується звільнення позивача, то необхідно зазначити наступне. 31.03.2017 року позивач отримав у працівників відповідача свою трудову книжку і саме тоді дізнався про існування наказу №6 від 14.04.2015 року про його звільнення (т.1 а.с.18). В матеріалах справи відсутні докази тому, що відповідач належним чином повідомив позивача про звільнення з посади, відповідно суд приймає до уваги саме ці покази позивача. Згідно з ч.1 ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Однак, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази тому, що керівництво ГО «ФСК «Буковина» у 2015 році вимагало від позивача надати будь-які пояснення з приводу порушення трудової дисципліни, які полягали у вигляді прогулу без поважних причин, та те, що воно повідомило позивача про це. Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» №6 від 14 квітня 2015 року про звільнення позивача за прогули без поважних причин та встановити, що дата його звільнення з посади адміністратора Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» є 01.10.2016 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Разом з тим, суд не має можливості встановити, коли саме було видано наказ №6 від 14.04.2015 року, оскільки проведена в кримінальному провадженні експертиза не дала відповідь на це питання. Що ж стосується стягнення з Громадської організації «Футбольно-спортивний клуб «Буковина» на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 112720 грн., то необхідно зазначити наступне. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у ст.2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Протягом періоду роботи позивача йому неодноразово не виплачувалась заробітна плата. Пунктом 3.1. Контракту передбачено, що щомісячна заробітна плата позивача складає 1300,00 грн. Згідно наданих доказів відповідачем разом із запереченням на позов, позивачу було виплачено заробітну плату за період з вересня по грудень 2013 року. Пунктом 3.2. Контракту визначено, що розмір заробітної плати може змінюватися у порядку встановленому адміністрацією клубу, але не може бути менше за вказаний в п.3.1. Як вбачається з письмових доказів, наданих відповідачем разом із запереченнями проти позову, заробітна плата позивача з січня 2014 року була 3000,00 грн. за місяць (без врахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору). З січня 2014 року розмір заробітної плати збільшено до 3585,00 грн. в місяць. (Згідно з відомості на виплату заробітної плати в сезоні 2014/2015 за січень 2014 року виплачено на руки 3000,00 грн., з врахування податку на доходи фізичних осіб - 18% та військового збору - 1,5% - сума нарахованої заробітної плати за січень 2014 року складає 3585,00 грн.). Підтвердженням того, що це була виплата заробітної плати за січень саме 2014 року, а не 2015 року, є наявний в матеріалах справи наказ відповідача №21 від 31.12.2014 року (т.1 а.с.112) про припинення виплати заробітної плати з 01.01.2015 року всім працівникам взагалі (Держінспекцією праці в акті перевірки вказано, що такий наказ є незаконним). Також, в серпні 2014 року позивачу виплачено аванс в розмірі 2000,00 грн. Таким чином, позивачу виплачено заробітну плату за період з вересня по грудень 2013 року, за січень 2014 року та виплачено аванс за серпень 2014 року. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком про заборгованість по заробітній платі і вважає, що вона складає: за період з лютого 2014 року по липень 2014 року - 21510,00 грн. (3585,00 грн. х 6 міс.); за серпень 2014 року - 1585,00 грн. (оскільки виплачено аванс в сумі 2000,00 грн.); за період з вересня 2014 року по вересень 2016 року - 89625,00 грн. (3585,00 грн. х 25 міс.). Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі складає 112720 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно зазначити наступне. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з роз`ясненнями п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні та встановленні факту невиплати у зазначені строки працівникові належних йому від підприємства сум, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановляння рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не здійснення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідач у встановлені законом строки не здійснив повний розрахунок позивача при звільненні, тому відповідно з нього на користь [PERSON] має бути стягнуто середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, розрахунок виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати, розрахунок якої здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата в даному випадку визначається діленням останньої нарахованої та виплаченої заробітної плати за повний робочий місяць - січень 2014 року в сумі 3585 грн. (за цей місяць позивач отримав на руки заробітну плату в сумі 3000 грн., отже з податками та іншими обов`язковими платежами ця сума складає саме 3585 грн.) на число відпрацьованих робочих днів в січні 2014 року - 21 робочий день - 3585 грн. : 21 р.д. = 170,71 грн. (середньоденний заробіток). При визначенні кількості робочих днів, протягом яких відповідач має сплатити позивачу його середній заробіток за весь час, коли йому не виплачувалась заборгованість по заробітній платі суд враховує наступне. Оскільки контракт з позивачем закінчився 31.09.2016 року, відповідно починаючи з 01.10.2016 року починається перебіг часу, коли позивачу має бути стягнуто середній заробіток. Ухвалою суду від 20.12.2017 року зупинено провадження у справі у зв`язку з проведенням експертизи. Отже, для підрахунку середнього заробітку беремо період з 01.10.2016 року по 19.12.2017 року. Ухвалою суду від 26.02.2018 року відновлено провадження у справі і ухвалою суду від 06.03.2018 року знову зупинено провадження у справі у зв`язку з проведенням експертизи. Отже, для підрахунку середнього заробітку беремо період з 26.02.2018 року по 06.03.2018 року. Ухвалою суду від 20.06.2019 року відновлено провадження у справі. Отже, для підрахунку середнього заробітку беремо період з 20.06.2019 року по 16.10.2019 року - день ухвалення судом заочного рішення, яке скасовано судом та призначено справу до розгляду. За ці періоди часу було 396 робочих днів. Також, для підрахунку середнього заробітку беремо період з 17.10.2019 року по 21.09.2020 року - день ухвалення судом рішення. За вказаний період часу було 233 робочих днів. За ці періоди часу було 629 (396+233) робочих днів, відповідно перемноживши їх на середньоденний заробіток (170,71 грн.) отримуємо суму середнього заробітку в розмірі 107376,59 грн. з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що позивач у зв`язку із невиплатою йому протягом тривалого часу заборгованості по заробітній платі, зазнав моральних страждань, втратив нормальні життєві зв`язки, докладав додаткових зусиль для організації свого життя та для поновлення свого права на кошти у вигляді заробітної плати, а тому, враховуючи доведений позивачем розмір моральних страждань, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 7500 грн. Крім того, позивачем за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди сплачено судовий збір в розмірі 2102 грн., однак позивач мав сплатити 840,80 грн., а тому зайво сплачена позивачем [PERSON] сума судового збору в розмірі 1261,20 грн. підлягає поверненню позивачу. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час звернення до суду з позовом про визнання наказу незаконним та його скасування, стягнення заборгованості по заробітній платі та по середньому заробітку, тому на думку суду саме з відповідача на користь держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 1378 грн., який був на час подачі позову до суду. Також, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати сплачені позивачем за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди в сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial