Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» на праві власності належить гуртожиток який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Станом на день звернення до суду в кімнаті[NUMBER] гуртожитку позивача проживають відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідач [PERSON] не перебуває з позивачем в трудових відносинах. Гуртожитки за своїм призначенням являється житлом для тимчасового проживання, яким особи забезпечуються до вирішення своїх житлових питань. Згідно відомостей з державного реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач [PERSON] має у приватній власності житловий будинок у [ADDRESS]. Таким чином, відповідачі забезпечені житлом та більше не мають потреби у тимчасовому житлі. Однак, відповідачі кімнату гуртожитку не звільняють та продовжують безпідставно користуватися майно позивача, у зв'язку із чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 07.11.2017 року у справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду. 29.01.2018 року судом ухвалено заочне рішення, яким позов ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2» задоволено. 09.07.2018 року ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва заяву представника відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 39.01.2018 року задоволено та зазначене рішення скасовано. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Також зазначила, що ордер №59 на підставі якого була вселена відповідач [PERSON] не містить необхідних реквізитів передбачених у додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №208 від 03.06.1986 року. Правова оцінка ордерам, які видавалися ДП «Житлоексплатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» була наданими судами неодноразово та встановлена їх невідповідність нормам чинного законодавства. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували посилаючись на те, що підставою для вселення [PERSON] у кімнату гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] є ордер №59 від 24.01.2001 року, в якому зазначено, що вона вселяється в гуртожиток, як працююча в СБ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді штукатура на постійній роботі. Ордер не містив положень про тимчасове вселення відповідача в гуртожиток, або на момент її роботи у СБ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». Ордер не визнаний в судовому порядку недійсним. Також зазначили, що позивач вже подавав позов до суду про виселення відповідача з гуртожитку та у його задоволенні було відмовлено. Щодо наявності у відповідача іншого житла за адресою: [ADDRESS], то слід зазначити, що згідно довідки виданої Нововознесенською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області, будинок за вказаною адресою перебуває в аварійному, занедбаному стані, що унеможливлює проживання у ньому. На підставі викладеного просили відмовити у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з'явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов'язковою. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та її представника, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Встановлено, що гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок серії [NUMBER], виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживають у кімнаті [ADDRESS]. Підставою для вселення відповідача [PERSON] є ордер №59 від 24.01.2001 року, виданим ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», в якому зазначено, що відповідач вселяється у гуртожиток як працююча в СБУ-38 ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на посаді штукатура на постійній роботі. Ордер не містив положень про тимчасове проживання у кімнаті зазначеного гуртожитку. Позивач просив виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Як на підставу вимог посилався на те, що ордер №59 на підставі якого була вселена відповідач [PERSON] не містить необхідних реквізитів передбачених у додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР №208 від 03.06.1986 року. Правова оцінка ордерам, які видавалися ДП «Житлоексплатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» була наданими судами неодноразово та встановлена їх невідповідність нормам чинного законодавства. Крім того, у зв'язку із тим, що відповідач [PERSON] не є працівником ПрАТ «Трест «Київміськбуд-2», не має правових підстав проживати у гуртожитку разом з залежними від неї особами. Однак, суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що наймач [PERSON] працювала у позивача з 18.12.2000 року по 21.06.2006 року, була звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 310 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом (ч. 4 ст. 311 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п.40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004р. у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995р., п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 ЖК України. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом. Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986р. № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім'ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім'ї громадян, які проживають разом із ним. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В судовому засіданні не встановлено, що відповідач [PERSON] разом із [PERSON] вселились до спірної кімнати гуртожитку за адресою: [ADDRESS] з порушенням встановленого законом порядку, при цьому судом встановлено, що відповідачі тривалий час користуються цим житлом, сплачують комунальні послуги тощо. Посилання представника позивача на судову практику стосовно невідповідності нормам чинного законодавства ордерів, які видавалися ДП «Житлоексплатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» не приймаються судом до уваги, оскільки ордер №59 від 24.01.2001 року, на підставі якого була вселена [PERSON] разом з [PERSON], є дійсним, не визнався в судовому порядку недійсним або таким, що не відповідає вимогам законодавства. Відповідність чи невідповідність ордеру нормам чинного законодавства встановлюється у кожному конкретному випадку окремо, а тому судова практика надана позивачем, не приймається судом до уваги. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім'ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону. В судовому засіданні достовірно встановлено наявність ордеру №59 від 24.01.2001 року про вселення відповідача [PERSON] разом із [PERSON], що виданий ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», який є дійсним. Крім того, встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10.07.2008 року у задоволенні позову ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, доводи сторони позивача, що відповідачі забезпечені іншим житлом також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Дійсно відповідачу [PERSON]. на праві власності належить будинок за адресою: [ADDRESS]. Однак, згідно довідки №53 виданою Нововознесенською сільською радою Маловисківського району Кіровоградської області,будинок за адресою: [ADDRESS] який належить [PERSON] на праві власності перебуває в аварійному стані, занедбаному стані, що унеможливлює нормальне проживання у ньому. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] житлом не забезпечена, а тому виселення її з гуртожитку призведе до порушення її житлових прав гарантованих Конституцією України, оскільки гуртожитки за своїм призначенням являються житлом тимчасового проживання, проте особи забезпечуються таким правом до вирішення своїх житлових питань. Житлові питання відповідачів на даний час не вирішені. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені п. 2 ст. 8 Конвенції, при цьому виселення відповідачів із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові по справі № 521/10070/14-ц), а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. В силу положень ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed