Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 20.02.2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNA0A800001581 на суму 18811,99 доларів США, строком до 19.02.2013 року. Прострочена заборгованість становить 5333,83 доларів США. З відповідача відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 30.03.2015 року було стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором №DNR0А800001581 від 20 лютого 2008 року, яка виникла станом на 23 грудня 2014 року та складається з наступного: 5333,83 доларів США - заборгованість за кредитом, 1,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5333,83 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 15,96 доларів США - штраф (фіксована частина), 999,56 доларів США- штраф (процентна складова), а всього 11 684,39 доларів США, що еквівалентно 182 977 (сто вісімдесят дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн. 55 коп. Як зазначає позивач дана заборгованість була стягнута за період з 25.03.2008 року по 23.12.2014 року, тобто за період після подання позовної заяви від 06.02.2015 року, з 07.02.2015 року по 09.04.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 987,27 доларів США - 3 % річних від простроченої суми, яку позивач, а також судові витрати в розмірі 2270,00 грн. просить стягнути з відповідача. Відповідач правом на подачу письмового відзиву на позов не скористався. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитно-заставний договір №DNR0А800001581 на суму 18811,99 доларів США, строком до 19.02.2013. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 30.03.2015 року було стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №DNR0А800001581 від 20 лютого 2008 року, яка виникла станом на 23 грудня 2014 року та складається з наступного: 5333,83 доларів США - заборгованість за кредитом, 1,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 5333,83 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 15,96 доларів США - штраф (фіксована частина), 999,56 доларів США- штраф (процентна складова), а всього 11 684,39 доларів США, що еквівалентно 182 977 (сто вісімдесят дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) грн. 55 коп. Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 625 ЦК України, зокрема врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, свідчить про компенсаційний, а не штрафний зміст відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою відповідно до статті 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Результат правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19). Згідно ч.1 ст.81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості відповідача за кредитним договором №DNR0А800001581 від 20 лютого 2008 року, на яку нараховуються 3% річних, розрахунку заборгованості за договором не надано, доказів невиконання рішення суду також, а тому суд позбавлений можливості пересвідчитись у законності та обґрунтованості вимог позивача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed