Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Артемсіль»про відшкодування моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків, посилаючись на те, що він з 30 січня 1978 року по 3 листопада 1994 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, та 18 липня 1994 року з ним трапився нещасний випадок на виробництві. Зазначає, що висновком медико-соціальної експертної комісії йому вперше встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності у 1994 році. Просить суд на підставі ст.ст.173, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.440-1 Цивільного кодексу УРСР, ст.12 Закону України «Про охорону праці», п.11\~Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 року, стягнути з відповідача-роботодавця моральну шкоду, що полягає в обсязі та глибині заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних), їх характері та тривалості, незворотності змін у стані здоровя, яку визначає в еквіваленті 20\~000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Стверджує також, що позивач повинен постійно проходити лікування у звязку з пошкодженням функцій хребта, не може повноцінно жити активним особистим та суспільним життям, на даний час не пересувається, переніс кілька інсультів. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, надавши пояснення про те, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем та 18 липня 1994 року отримав травму на виробництві внаслідок нещасного випадку. Стверджує, що вина підприємства в нещасному випадку є формальна, адже позивач проходив усі необхідні інструктажі та навчання. Також зазначає, що позивач та його представник не представили жодних доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового звязку між теперішнім станом здоровя позивача та травмою хребта, отриманою двадцять років тому. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] з 30 січня 1978 року по 3 листопада 1994 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи електрозварювальником, підсобним робочим, вантажником солі, згідно з довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або записів в ній від 19 липня 2016 року №10/25-02-69 (а.с.6). У відповідності до акта №1 про нещасний випадок, затвердженого керівником Виробничого обєднання «Артемсіль», правонаступником якого є відповідач, 21 липня 1994\~року (а.с.8-11, 34-37), 18 липня 1994 року з [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві за наступних обставин: постраждалий, виконуючи роботи зі закладення щілин у дверях вагону, спускався по поручнях зовнішньої сторони вагону; під дією ваги відбувся обрив поручня у місці зварки, в результаті чого потерпілий перекинувся на спину та отримав травму хребта. Причини нещасного випадку: підготовка до погрузки несправного вагону (порушений спосіб кріплення поручня вагону); підготовка вагону здійснювалась в непристосованому для цього місці. Серед працівників, які здійснили порушення нормативних актів, [PERSON] не вказаний. Діагнох [PERSON] забій поперекового та грудного відділів хребта, компресійний перелом третього хребця. [PERSON] отримав другу групу інвалідності, не робочу. Відповідно до довідки Артемівської загальної міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 3 листопада 1994 року (а.с.50), [PERSON] з 3 листопада 1994 року первинно встановлено 70% втрати професійної працездатності. У відповідності до виписки з акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 23 листопада 1995 року, [PERSON] за результатами огляду від 16 листопада 1995 року встановлено 50% втрати професійної працездатності; дата переогляду 23 листопада 1997 року (а.с.51). Випискою з акта огляду МСЕК №030831 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 19 січня 1998 року, [PERSON] за результатами огляду від 19 січня 1998 року підтверджено 50% втрати професійної працездатності у звязку з травмою від 18 липня 1994 року; дата переогляду 19 січня 1999 року (а.с.52). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 2-18 АИ №050727 від 5 січня 1999 року [PERSON] встановлено 40% втрати працездатності у звязку з травмою від 18 липня 1994 року; дата переогляду 5 січня 2000 року (а.с.53). Випискою з акта огляду МСЕК серії 2-18 АВ №079070 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 1 лютого 2000 року, [PERSON] встановлено 40% втрати професійної працездатності у звязку з травмою від 18 липня 1994 року; дата переогляду 1 лютого 2001 року (а.с.54). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії 2-18 АВ №079242 від 8 лютого 2001 року [PERSON] підтверджено 40% втрати працездатності у звязку з травмою від 1994 року; дата переогляду 8 лютого 2001 року (а.с.55). Випискою з акта огляду МСЕК серії 2-18 АВ №079557 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 3 лютого 2003 року, [PERSON] встановлено 40% втрати професійної працездатності у звязку з травмою від 18 липня 1994 року; дата переогляду 3 лютого 2005 року (а.с.56). Випискою з акта огляду МСЕК серії ДОН-04 №075530 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності від 28 лютого 2005 року, [PERSON] безстроково встановлено 40% втрати професійної працездатності у звязку з травмою від 18 липня 1994 року (а.с.57). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Зазначені розяснення викладені у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до розяснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23\~вересня 1999\~року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону від 14 жовтня 1992 року №\~2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Положення про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, підтверджується, зокрема, правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 квітня 2012 року у справі №6-26цс12. Таким чином, при вирішенні спору суд керуються законодавчими актами, які діяли на момент виникнення у позивача-потерпілого права на відшкодування шкоди дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності вперше, тобто станом на 3 листопада 1994 року. При цьому, суд зауважує, що відсутність вказівки на безстроковість втрати працездатності не свідчить про її нестійкість. Так, зокрема, у абзаці 5 п.5 мотивувальної частини рішення від 27 січня 2004 року №1-рп/2004 Конституційний Суд України вказав на те, що системний аналіз положень статей 30, 34 Закону дає підстави віднести до осіб, що втратили працездатність, як потерпілих, які відповідно до частин першої, другої статті 34 мають стійку втрату професійної працездатності, так і тих, які відповідно до абзаців другого, третього частини четвертої статті 34 Закону тимчасово втратили працездатність. Тимчасова втрата працездатності в сенсі абзаців другого, третього частини четвертої статті 34 Закону означає втрату працездатності лише на певний час до відновлення працездатності у потерпілого (період лікування, реабілітації). Крім того, п.18 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року №83 та чинного станом на 3 листопада 1994 року, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоровя, повязане з виконанням своїх трудових обовязків. Аналіз зазначених положень свідчить про те, що втрата професійної працездатності може бути тимчасовою, про що оформляється листок тимчасової непрацездатності, який є підставою для увільнення працівника від роботи протягом певного періоду на час лікування, реабілітації; та стійкою, ступінь якої (у процентах) визначається медико-соціальною експертною комісією. При цьому, ступінь стійкої втрати працездатності визначається у відсотках з встановленням обовязку проведення наступного переогляду чи безстроково. Тому необґрунтованими є посилання представника відповідача у письмових запереченнях на необхідність застосування законодавчих актів, які діяли на момент встановлення позивачеві ступеня втрати працездатності безстроково станом на лютий 2005 року. Відповідно до ч. 2\~ст. 153 Кодексу законів про працю Української РСР (станом на 3 листопада 1994 року)\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 Кодексу законів про працю Української РСР (станом на 3 листопада 1994 року) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником або уповноваженим ним органом, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушили його нормальні життєві зв'язки і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ст.173-1 Кодексу законів про працю Української РСР, станом на 3 листопада 1994 року). У відповідності до ст.12 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року (станом на 3 листопада 1994 року) відшкодуванням моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих звязків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Крім того, згідно з ч.1 ст.6 Цивільного кодексу Української РСР (станом на 3 листопада 1994 року) захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом, зокрема, компенсації моральної шкоди. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.440-1 Цивільного кодексу Української РСР, станом на 3 листопада 1994 року). Зміни до статті 6 та доповнення Цивільного кодексу Української РСР статтею 440-1 здійснені Законом України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» від 6 травня 1993 року, який набрав чинності 8 червня 1993 року. Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472 затверджено Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків. Пунктом 11 цих Правил (станом на 3 листопада 1994 року) передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається у кожному конкретному випадку на підставі, серед іншого, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від будь-яких інших виплат. Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Як встановлено судом, ушкодженням здоровя під час виконання трудових обовязків внаслідок виробничої травми 18 липня 1994 року, яка спричинила забій поперекового та грудного відділів хребта, закритий компресійний перелом третього хребця, позивачеві спричинено моральну шкоду. Суд враховує обставини нещасного випадку виробничого характеру, що стався 18 липня 1994 року, з вини підприємства, у звязку з підготовкою до погрузки несправного вагону у невстановленому місці, характер ушкоджень, які отримав позивач у молодому віці, необхідність його тривалого лікування, глибину та тривалість моральних і фізичних страждань позивача, який повинен перебувати під постійним наглядом невропатолога, проходити медикаментозне лікування, докладати додаткові зусилля для організації свого життя; наслідки травми, що значно впливають на якість соціальних звязків позивача; безпосередньо після травми позивач отримав другу групу інвалідності, не робочу, що стало підставою для майбутнього звільнення у звязку з неможливістю працювати. При цьому суд зауважує, що тривалий загальний стаж роботи та стаж роботи на підприємстві «Артемсіль» тривалістю 16 років підтверджує відсутність будь-яких протипоказань та обмежень у виконанні позивачем його трудових обовязків. На даний час позивач самостійно не пересувається, потребує постійного стороннього догляду, оскільки не може обслуговувати себе самостійно. Отримана травма виробничого характеру спричинила та продовжує спричиняти позивачеві певний рівень моральних страждань. Суд зауважує, що визначений законом мінімальний розмір виплати відшкодування, передбачений ст.440-1 Цивільного кодексу Української РСР, та максимальний розмір, передбачений п.11Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, стосується такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України у своїй постанові від 24 грудня 2014 року у справі №6-156цс14. Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 15\~000 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоровя внаслідок отримання травми виробничого характеру, та судового збору на користь держави, на підставі ч.3 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial