Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з 01.07.2016 по 23.11.2017 працювала в державній установі «Урядовий контактний центр» на посаді фахівця відділу прийому звернень, отриманих по телефону «гарячої лінії» , управління організації прийому звернень. В період з 20.07.2017 по 24.11.2017 перебувала на стаціонарному лікуванні , разом з тим, наказом від 22.11.2017 № 394-К/тр була звільнена із займаної посади на підставі п.5 ст.40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Вважає що вказаний наказ підлягає скасуванню, оскільки 22.11.2017 позивачем було подано до відділу кадрів заяву про надання їй частини щорічної відпустки з 23 листопада 2017 тривалістю 19 календарних днів, однак 24.11.2017 позивачу було повідомлено в усній формі про її звільнення, а в подальшому 28.11.2017 нею було отримано вказаний наказ про звільнення. Неправомірність видання наказу про звільнення позивачем обґрунтовується тим, що відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Закону України «Про відпустки « за бажанням працівника у разі його звільнення йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Таким чином , вважає, що відповідачем грубо порушено її трудові права,оскільки звільнено на підставі п.5 ст. 40 КЗпП України в той час коли нею було повідомлено про бажання використати свою щорічну відпустку. Тому просить визнати незаконним та скасувати наказ № 394-К-тр від 22.11.2017, поновити на посаді фахівця 1 категорії відділу прийому звернень отриманих по телефону урядової «гарячої лінії», управління організації прийому звернень в державній установі «Урядовий контактний центр», зобов`язати відповідача надати позивачу щорічну відпустку за 2016-2017 роки тривалістю 29 днів; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Ухвалою суду від 29.11.2017 відкрито провадження у справі та призначено до судовго розгляду. Відповідач направив відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий в порядку та у визначений законодавством спосіб, підставою для його прийняття стала тимчасова непрацездатність позивача в період часу з 20.07.2017 по день звільнення - 23.11.2017, що складає більше 4-х місяців підряд, у зв`язку з чим відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України, відповідачем було звільнено позивача. Крім того, зазначив, що посилання позивача, щодо порушень її права на відпустку, передбачену ст. 3 Закону України «Про відпустки» є безпідставними, оскільки згідно листка непрацездатності АДІ № 471615 [PERSON] продовжувала хворіти з 07.11.2017 по 24.11.2017 включно. Тобто, у відповідача не було правових підстав надавати [PERSON] щорічну відпустку з 23 листопада 2017 року, оскільки позивач на цей момент була тимчасово непрацездатною і наказ про надання щорічної відпустки в період тимчасової непрацездатності суперечив би нормам права. На підставі норми п. 9 ч. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 №1618-IV у редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу від 15.12.2017, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 15.08.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, посилався на пояснення викладені у відзиві долученому до матеріалів справи. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про залишення позовної заяви без задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що Наказом № 237-К/тр від 30.06.2016 [PERSON] було прийнято на роботу до державної установи «Урядовий контактний центр» на посаду фахівця відділу прийому звернень, отриманих по телефону урядової «гарячої лінії» управління організації прийому звернень. Наказом від № 394-К/тр від 22.11.2017 [PERSON] була звільнена з посади фахівця І категорії відділу прийому звернень, отриманих по телефону урядової «гарячої лінії», управління організації прийому звернень з 23.11.2017, відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 5 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і пологах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Згідно вимог ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 5 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної організації (профспілкового представника) допускається, якщо первинна профспілкова організація відсутня. Керівник приймає рішення про звільнення на підставі запису у табелі обліку робочого часу, листків непрацездатності та службової записки начальника відділу. Звільнити працівника за зазначеною підставою можливо вже на наступний день після чотиримісячного строку. Відсутність на робочому місці протягом чотирьох місяців обов`язково повинна бути підтверджена наявністю листків непрацездатності, у разі їх відсутності підставою звільнення буде п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. Звільнення працівника у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності - право роботодавця, а не обов`язок. Умовою звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі протягом чотирьох місяців підряд, але вихід працівника хоча б на один день перериває обчислення цього строку (ВССУ, справа N 6-12110св15, 17.06.2015) Встановлено, що позивач безперервно не з`являлась на роботу, а саме з 20.07.2017 по 24.11.2017 безперервно перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджено листками непрацездатності: серія АРЗ № 421204 (20.07.2017-25.07.2017), серія ДВ №853735 (26.07.2017 - 10.08.2017), серія АДЗ №421232 11.08.2017 -14.08.2017), серія АДВ №853857 (15.08.2017- 21.09.2017), серія №АДЕ №974715 (22.09.2017 - 09.10.2017), серія АДЕ № 974863 (10.10.2017 - 01.11.2017), серія АДІ №462994 (02.11.2017 - 06.11.2017), серія АДІ №471615 (07.11 2017 року - 25.11.2017). Позивач не заперечує факт своєї тимчасової непрацездатності з 20.07.2017 по 24.11.2017. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Профком первинної профспілкової організації державної установи «Урядовий контактний центр» надав попередню згоду на розірвання трудового договору з [PERSON] - членом профспілки первинної профспілкової організації державної установи «Урядовий контактний центр» з ініціативи власника або уповноваженого ним органу на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, рішення профкомом прийнято у присутності за участі [PERSON] , що підтверджується протоколом №41 від 22.11.2017. (а.с. 71-73) Щодо доводів позивача про порушення відповідачем її права на надання їй частини щорічної відпустки з 23.11.2017 тривалістю 19 календарних днів, слід зазначити наступне. Питання надання відпусток регулюються Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР та окремими положеннями Кодексу законів про працю України. Зокрема, статтею 10 Закону «Про відпустки» та статтею 79 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. Враховуючи вимоги законодавства відпустка не надається протягом непрацездатності, а переноситься на інший період, тобто після закінчення періоду непрацездатності. Якщо працівник (за погодженням із роботодавцем) бажає піти у щорічну відпустку в інший, ніж обумовлено графіком відпусток, час або взяти лише частину щорічної основної відпустки, він має обов`язково подати відповідну заяву на ім`я керівника підприємства. З урахуванням того, що позивач звернулася із заявою про надання їй щорічної відпустки в період її непрацездатності (22.11.2017), твердження про порушення її прав відповідачем суд вважає безпідставними. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено порушень прав позивача при звільненні.

Outcome: dismissed