Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним п. 7.1 кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, а саме щодо стягнення винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, недійсним з дати укладання кредитного договору; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок обліку погашення кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року та зарахувати кошти в розмірі 6507,36 доларів США в рахунок погашення кредиту щомісячно на дату утримання як винагороду; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок обліку погашення кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року та рахувати в рахунок погашення тіла кредиту комісію в розмірі 1159,56 доларів США помісячно на дату утримання за розрахункове касове обслуговування. Мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року на загальну суму кредиту 51360 доларів США. Також 07 серпня 2007 року між ним та відповідачем укладено другий кредитний договір № NKH3G204040065 на суму 9600 доларів США. Термін сплати місячних платежів умовами кредитних договорів визначено період з 10 по 17 числа кожного місяця. Він фактично приєднався до умов підготовлених відповідачем кредитних договорів без права внесення змін, доповнень. З пояснень працівників банку тексти договорів виготовлені головним офісом і їх корегування у відділенні не допускається. Згідно висновку експерта №2158 від 13.03.2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до нього про стягнення кредитного боргу, банк в період з серпня 2007 року по липень 2008 року утримував комісію у розмірі 76,80 доларів США, а з серпня 2008 року по серпень 2014 року самостійно необґрунтовано збільшив розмір комісії на свою користь та визначив її в сумі 77,58 доларів США. Утримання комісії (винагороди) також підтверджується банківським розрахунком станом на 26.05.2015 року. У зв`язку з чим, вважає, що утримання банком комісії за розрахункове касове обслуговування в сумі 1159 доларів США є неправомірними, у зв`язку з чим, сплачені ним кошти підлягають зарахуванню в погашення кредиту, а умови кредитного договору щодо сплати щомісячної комісії у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту є несправедливою та підлягає визнанню недійсною з дати укладення кредитного договору, оскільки суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків. Від відповідача надійшли пояснення на позовну заяву, відповідно до яких зазначають, що вказані вимоги, на які посилається позивач не підлягають задоволенню з огляду на те, що згідно з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2005 року за № 168, передбачена можливість включення до кредитного договору умови про сплату позичальником комісій, що пов`язані з обслуговуванням кредиту з обов`язковою вказаною базою для нарахування такої комісії, що і мало місце в даному випадку. Комісія (винагорода) за спірним договором сплачується позивачем за надання фінансового інструменту, тобто за надання кредиту та не є платежем, який банк не мав право встановлювати в кредитному договорі. Крім того, просить застосувати строки позовної давності, мотивуючи це тим, що кредитний договір був укладений 07.08.2007 року, оплата винагороди позивачем була здійснена в 2015 році, а позивач звернувся до суду з позовом лише в 2019 році. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № NKH3G104040065, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 07.08.2007 року по 06 серпня 2037 року, включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 51360,00 доларів США на наступні цілі: придбання двокімнатної квартири [ADDRESS] у розмірі 38400,00 доларів США, а також у розмірі 12960,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та періодом сплати вважати період з 10 по 17 число кожного місяця. Погашення заборгованості за вказаним Договором мало здійснюватись в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти в сумі 476,72 долари США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що склався із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді. У разі порушення термінів оплати заборгованості на 120 календарних днів, - позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту, відсотки, винагороди та пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулось порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Відповідно до наданого Розрахунку заборгованості за кредитним договором NKH3G104040065 від 07.08.2007 року, станом на 27.08.2014 р. заборгованість [PERSON] складає 30 296, 52 доларів США, а саме: 26 320,06 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 1 927,94 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 387,90 доларів США - заборгованість з комісії, 200,79 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 18,00 доларів США - штраф (фіксована частина), 1 441,83 доларів США - штраф (процентна складова) . Крім того, позивач зазначає, що між ним та відповідачем 07.08.2007 р. було укладено два кредитні договори № NKH3G104040065 та № NKH3G204040065, відповідно до яких відповідачу було надано 38 400,00 доларів США та 9 600,00 доларів США. В подальшому позивач в односторонньому порядку постановив додаткову угоду №1/1-1 до договору № NKH3G104040065 та на підставі цієї угоди підвищив відсоткову ставку за кредитом до 13,54 %, чим збільшив сукупну вартість кредиту. Так, 07.08.2007 р. між сторонами був укладений Кредитний Договір № NKH3G204040065, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 9 600,00 доларів США на придбання [ADDRESS], а також на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених цим Договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно умов Договору. Для виконання даного Договору Банком було відкрито позичальнику рахунок № [NUMBER] для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитними угодами № NKH3G104040065 та № NKH3G204040065, які укладені 31.07.2007 р. При цьому кошти розподіляються наступним чином: погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок, далі на погашення заборгованості за основним кредитом, потім за наявності поточних зобов`язань по кредиту № NKH3G204040065 - дострокове погашення кредиту в межах суми заборгованості, та при відсутності поточних зобов`язань по кредиту на початковий внесок - дострокове погашення основного кредиту в межах суми заборгованості. На підставі Висновку судово-економічної експертизи № 2158 від 13.03.2017 року, встановлено, що з 10.09.2007 року по 10.07.2008 року банк нараховує комісію у сумі 76,80 доларів США/ місяць (виходячи з розрахунку 384400,00*0,2%=76,80), починаючи з 11.08.2008 року по 11.08.2014 року, сума комісії документально необґрунтовано збільшується та становить 77,58 доларів США/місяць. Відповідно до довідки Миколаївського регіонального управління ПриватБанк від 25.03.2010 року № 005, [PERSON] . в 2009 році сплачено 8379,92 доларів США, з яких 1159,56 доларів США- щомісячна комісія за розрахунково-касове обслуговування. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦК України,кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк виконав свої зобов`язання щодо надання позивачу [PERSON] кредитних коштів за Кредитним договором № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року. Судом також встановлено, та це не оспорюється сторонами, що позивач виконував умови договору та сплачував платежі, відповідно до умов вищезазначеного Кредитного договору, відповідно фактично визнав умови договору. Однак, в лютому 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним п. 7.1 кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, а саме щодо стягнення винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, недійсним з дати укладання кредитного договору, та зобов`язати позивача перерахувати кошти як сплачені за тілом кредиту, посилаючись на ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Отже, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Метою отримання позивачем кредиту за Кредитним договором № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року було придбання квартири, тобто вказаний кредит є споживчим кредитом. Відповідно до положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на час укладення оспорюваного кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах. Аналіз норм законодавства дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. У правовій позиції,викладеній Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015року по справі №6-1341цс15, роз`яснено, що за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Суд вважає, що умови п. 7.1 Кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, в частині сплати винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, є таким, що підлягає сплаті на користь Банку за дії, які він вчиняє на свою користь, а саме ведення справи, укладення договору та інше, а тому такі умови договору є несправедливими. Крім того, такі положення договору є несправедливими також і тому, що винагорода за надання фінансового інструменту визначена у процентах від суми кредиту щомісяця в період сплати, тобто є змінною величиною, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що умови Кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року, викладені в п. 7.1 щодо сплати винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, є несправедливими. Частиною 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного кредитного договору, визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено право позивача, що може бути підставою для визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року в частині сплати позивачем на користь відповідача винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями,-у відповідне число останнього місяця строку. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір був укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 07 серпня 2007 року, а до суду з даною позовною заявою позивач звернувся лише у лютому 2019 року, тобто більш ніж через 10 років з моменту укладення між сторонами оспорюваного договору, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. При цьому, поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності стороною позивача не наведено, у зв`язку з чим суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява представника відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним п. 7.1. Кредитного договору № NKH3G104040065 від 07 серпня 2007 року в частині сплати позивачем на користь відповідача винагороди в розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати за надання фінансового інструменту, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок про кредитному договору є похідними від вимоги щодо визнання недійсними його окремих пунктів, а тому самостійного обґрунтування судом мотивів залишення їх без задоволення не потребують. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору, судові витрати по справі підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: dismissed