Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування 2/3 частин домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, посилаюсь на те, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 15.06.2015 року, окрім іншого, домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння. В подальшому вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24.05.2016 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння відмовлено. Оскільки підставу набуття права власності [PERSON] на домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області скасовано, просив визнати недійсним договір дарування частини вказаного домоволодіння, укладеного 16.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON], на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказане домоволодіння. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному у позові. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутність. Крім цього відповідачкою [PERSON] надано заперечення на позов, згідно яких [PERSON] позов не визнає, оскільки на час укладання договору дарування частини домоволодіння від 16.03.2016 року вона була власником 2/3 частин домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, її право власності було зареєстроване у встановленому законом порядку. Крім того, рішення Апеляційного суду Донецької області, яким скасоване рішення Володарського районного суду Донецької області від 15.06.2015 року та відмовлено у визнанні домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та у визнанні за нею права власності на 2/3 частки вказаного домоволодіння відбулося вже після укладення договору дарування, а тому вважає, що вона мала право розпоряджатися належним їй майном і підстав для визнання недійсним договору дарування немає. Додала, що на даний час рішення Апеляційного суду Донецької області від 24.05.2016 року оскаржується в касаційному порядку. Просила також відмовити у вимогі про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначену частку домоволодіння. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення аналогічні викладеному у запереченнях відповідачки [PERSON], просив в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачки [PERSON], дослідивши заперечення та письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Так судом встановлено, що 16.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини домоволодіння, а саме [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 2/3 частини домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №281. Право власності [PERSON] на 2/3 частини домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 16.03.2016 року за №13779192. Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що частина домоволодіння, яка передається у дар, належить [PERSON] на підставі рішення Володарського районного суду Донецької області від 15.06.2015 року, згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №40472430 від 10.07.2015 року. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24.05.2016 року скасоване рішення Володарського районного суду Донецької області від 15.06.2015 року, відмовлено, зокрема, у визнанні домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та у визнанні за [PERSON] права власності на 2/3 частки домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області. У зв'язку зі скасуванням рішення Володарського районного суду Донецької області від 15.06.2015 року відповідачка [PERSON] втратила право власності на майно: 2/3 частки домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, а значить на мала його відчужувати, а [PERSON] безвідплатно за договором дарування набула вказану частину домоволодіння у особи, яка не мала права його відчужувати. Домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області станом на 17.08.2013 року, тобто на день смерті [PERSON], належало йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №4017 від 14.12.2000 року. Позивач є сином [PERSON], після смерті батька 17.08.2013 року, будучи спадкоємцем першої черги, у встановлений законом строк звернувся до Володарської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Тобто метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже положення статей 215, 216 ЦК України застосовуються лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Реституція є правовим наслідком недійсності правочину і cпособом захисту цивільних прав, який може бути застосовано до відносин зобовязального характеру, за умови якщо спір виник між сторонами недійсного правочину (Правова позиція ВСУ у справі за № 6-348цс15). Таким чином, аналізуючи наведені норми права можна зробити висновок про те, що визнання недійсним договору дарування 2/3 часток домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 16.03.2016 року, з підстав, зазначених у ч.1 ст.215 ЦК України, буде належним способом захисту цивільного права, у разі виникнення спору між сторонами правочину [PERSON] та [PERSON]. В даному випадку, має місце спір між [PERSON], особою, яка вважає себе власником спірного домоволодіння, як спадкоємця першої черги після смерті батька [PERSON], та володільцем цього майна за договором дарування [PERSON]. Згідно Постанови Пленуму ВСУ Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння від 16.03.2016 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], з підстав, зазначених у ч.1 ст.215 ЦК України, оскільки порушене право позивача не можливо захистити в обраний ним спосіб. Заявляючи вимогу про визнання недійсним дарування від 16.03.2016 року 2/3 частини домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, позивач просив також скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 2/3 частини зазначеного домоволодіння, здійснену підставі вказаного договору. Тому відмовляючи в позові про визнання недійсним договору дарування від 16.03.2016 року, підстави для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на 2/3 частини домоволодіння №204 по вулиці Леніна в смт. Нікольське Нікольського району Донецької, відсутні і в цій частині позову слід також відмовити. Позивачем при зверненні до суду заявлено вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору дарування та про скасування державної реєстрації права власності, при цьому судовий збір сплачено лише за одну вимогу немайнового характеру в розмірі 551,20 гривня. Відповідно до ч.3 ст.6 ЗУ Про судовий збір у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, оскільки позивачем при звернені до суду з позовом було сплачено судовий збір за одну вимогу немайнового характеру, з нього на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 гривня, тобто в розмірі, встановленому ч.4 ЗУ Про судовий збір. Крім цього, відповідачкою заявлено про стягнення на її користь судових витрат у вигляді витрат на правову допомогу в порядку ст.88 ЦПК України, які складаються з витрат на ознайомлення з матеріалами справи в сумі 350 гривень, представництва інтересів в суді в сумі 3000 гривень, складання заперечень на позов в сумі 1000 гривень. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (ч.1 ст.88 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в свою чергу належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Таким чином, підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки [PERSON] витрат на правову допомогу в сумі 4350 гривень немає, вказані витрати відповідачка несе самостійно. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed