Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до малолітнього [PERSON] з вимогою про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , посилаючись на те, що відповідач зареєстрований у вищевказаному господарстві, але більше як три роки в ньому не проживає. Ухвалою Новоселицького районного суду від 03.03.2021 року було відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін по вищевказаній цивільній справі. 30.03.2021 року представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому вона просила в задоволенні позову відмовити. 05.04.2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, оскільки в даний час він вже з 2017 року там також не проживає, а реєстрація місця проживання його сина, який фактично мешкає із матір`ю, позбавляє його права розпорядитися даним майном. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити, оскільки позивач вигнав її із сином із вказаного володіння, та вони проживають в її власному будинку в с. Ванчиківці. З питанням про визначення місця проживання дитини до неї позивач не звертався, також вона не подавала позов про її вселення разом із дитиною в будинок позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача та її представника, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] з часу народження, де на той час проживали його батьки, зокрема [PERSON] та [PERSON] . Вказане господарство належить позивачу на праві спільної часткової власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.02.2021 року. Згідно акта опитування сусідів від 29.01.2021 року, встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , однак із 2017 року там не проживає. Відповідно до ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Статтею 6 Сімейного кодексу України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.16 Конвенції з прав дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Згідно абзацу 20 пункту 26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру затверджених постановою Кабінету міністрів України №207 від 2 березня 2016 року у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Провівши системний аналіз діючого законодавства, яке регулює предмет даного спору, суд приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту в даних правовідносинах. Позивач помилково посилається як на правову підставу позовних вимог на ст.405 ЦК України, оскільки дана норма може лягти в обґрунтування такого позову лише до особи у віці старше 14 років, оскільки відповідно до ст.9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, однією з підстав для відмови в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання є звернення із заявою особи, яка не досягла 14-річного віку. Таким чином, відповідач, який є особою, яка не досягла 14 років не маже самостійно реалізувати своє право на вибір місця проживання за зареєструвати його. У зв`язку із цим він жодним чином не може порушувати права позивача тільки тим, що він там зареєстрований як член сім`ї власника. Враховуючи те, що відповідач позбавлений права самостійно вирішувати те, де буде здійснена реєстрація місця його проживання незалежно від фактичного місця його перебування, то відповідно вбачається те, що між позивачем та [PERSON] виник спір щодо визначення місця проживання їхнього сина [PERSON] , який відповідно до ст.161 Cімейного кодексу України може бути вирішений або органом опіки та піклування або судом. Оскільки враховуючи принцип диспозитивності суд позбавлений права самостійно змінювати предмет позову, то відповідно в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із невірно обраним способом захисту. На підставі ст.6, 161 Сімейного кодексу України, ст.29 Цивільного кодексу України, ст.16 Конвенції з прав дитини, абзацу 20 п.26 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру затверджених постановою Кабінету міністрів України №207 від 2 березня 2016 року, суд

Outcome: dismissed