Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров»я України про визнання недійсним контракту № 667 від 09.11.2012 р., укладеного між сторонами, визнання незаконним наказу № 223-о від 08.11.2013 про звільнення, поновлення на посаді головного лікаря державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я» з 10.11.2013 р. на умовах трудового договору від 17.12.1997 р., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 гривня. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 17.12.1997 р. він за клопотанням голови Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України був призначений головним лікарем Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості. Згідно наказу Міністерства охорони здоров»я України від 17.10.2012 р. № 200-о назва клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України змінилася на державний заклад «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я». 09.11.2012 р. між сторонами у спорі був укладений контракт № 667, згідно якого він був призначений на посаду головного лікаря державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я». Строк дії контракту встановлено до 09.11.2013 р. На підставі наказу № 223-0 від 08.11.2013 р. він був звільнений з посади з 09.11.2013 р в зв»язку з закінченням строку дії контракту. В обгрунтування свого позову позивач посилається на те, що контракт з ним був укладений з порушенням приписів чинного законодавства, а саме без попереднього погодження з Київською міською державною адміністрацією. Крім того позивач зазначає, що оспорюваний контракт був укладений під погрозою звільнення з боку керівництва Міністерства охорони здоров»я, що підтверджується наказом від 24.10.2012 р. № 214-о про оголошення догани. Укладений контракт значно погіршує його становище щодо обмеження строку дії трудового договору, в зв»язку з чим з урахування всіх обставин його укладання, позивач просить визнати його недійсним. Також в зв»язку з недійсністю контракту позивач вважає своє звільнення на підставі п.2 ст.36 КЗпП України незаконним, що є підставою для поновлення його на посаді за умовами безстрокового трудового договору, який був укладений з ним 17.12.1997 р. В ході розгляду справи позивач та його представник підтримали позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просили суд його задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві, посилаючись на недійсність контракту від 09.11.2012 р. в зв»язку з його укладанням під погрозою звільнення і без відповідного погодження місцевими органами влади. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, обгрунтовуючи тим, що оскаржуваний контракт був укладений між сторонами за згодою сторін, відповідно до положень Закону України «Про Основи законодавства України про охорону здоров»я», і у строки, визначені ст.233 КЗпП України, позивач не звертався до суду з вимогами про його недійсність, хоча був ознайомлений з його положеннями 09.11.2012 р., в зв»язку з чим, на думку представника відповідача, відсутні підстави для поновлення строку для оскарження контракту № 667 від 09.11.2012 р. Також представник відповідача зазначила, що при укладанні контракту № 667 лише змінилась форма трудового договору, а тому будь-якого погодження органами місцевої державної влади не вимагається, що свідчить про відсутність підстав для визнання контракту недійсним. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилалась на дотримання вимог п.2 ст.36 КЗпП України при звільненні позивача і просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з»явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись судом належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались, в зв»язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 17.12.1997 р. за клопотанням голови Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України був призначений головним лікарем Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості. Згідно наказу Міністерства охорони здоров»я України від 17.10.2012 р. № 200-о назва Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України змінилася на Державний заклад «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я». 09.11.2012 р. між сторонами у спорі був укладений контракт № 667, на підставі заяви [PERSON], згідно з яким з позивачем був переукладений трудовий договір на умовах контракту. Строк дії контракту встановлено до 09.11.2013 р. На підставі наказу № 223-о від 08.11.2013 р. [PERSON] був звільнений з посади з 09.11.2013 р в зв»язку з закінченням строку дії контракту. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров»я України від 17.12.2013 р. № 262-о назву Державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я України» була змінена на Державний заклад «Всеукраїнський клінічний медико-реабілітаційний кардіохірургічний центр Міністертва охорони здоров»я України» та затверджено нову редакцію Статуту. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Законом України « Про внесення змін до Основ законодавства України про охорону здоров'я щодо удосконалення надання медичної допомоги» від 7 липня 2011 року N 3611-УI, який набрав чинності з 01.01.2012 р., встановлено, що призначення на посаду та звільнення з посади керівника закладу охорони здоров'я здійснюються відповідно до законодавства. Керівники державних, комунальних закладів охорони здоров'я призначаються на посаду шляхом укладення з ними контракту. Порядок укладання контракту з керівниками підприємств, що перебувають у державній власності на час набрання чинності Законом України від 07.07.2011 р. № 3611-УІ, регулювався Положенням про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 203 від 19.03.1993 р. Пунктом 3 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу встановлено, що наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється відповідними міністерствами або іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади (органами управління майном). Також зазначеним Положенням передбачено, що контракт може бути укладений на термін від 1 до 5 років. Позивач посилається на те, що контракт № 667 був укладений з порушенням вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу, якими передбачено укладання контракту з керівником підприємства, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади за попереднім погодження з головою відповідної місцевої державної адміністрації. Суд не може погодитись з даним твердження, виходячи з наступного. Відповідно до Статуту Державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я України» в редакції від 17.10.2012 р. керівництво діяльністю закладом здійснює головний лікар, який призначається на посаду та звільняється з посади наказом Уповноваженого органу управління, на умовах контракту. Строк найму, права, обов»язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення інші умови та особливості трудових відносин, визначається контрактом. Положення Основ законодавства України про охорону здоров'я, які були чинні на час укладання контракту з позивачем, не містять вимог щодо укладення контрактів з керівниками державних закладів охорони здоров»я за попереднім погодження з органами державної виконавчої влади. Однак, відповідно до ст.36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу. Тобто, норми зазначеного Закону передбачають обов»язок органів управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначати на посади керівників установ за попереднім погодженням з головою місцевої державної адміністрації. Як зазначалось судом вище, і це підтверджується відповідними доказами у справі, [PERSON] був призначений на посаду головного лікаря 17.12.1997 року. В зв»язку з внесеними до Основ законодавства України про охорону здоров'я змінами щодо контрактної форми трудових відносин з керівниками державник закладів охорони здоров»я позивачу було запропоновано укласти контракт. Відповідно до заяви [PERSON] від 06.11.2012 р., поданої на імя Міністра охорони здоров»я України, він просив переукласти з ним трудовий договір на умовах контракту. На підставі даної заяви та укладеного контракту між сторонами за № 667 Міністерством охорони здоров»я України 09.11.2012 р. був виданий наказ № 245-о про переукладання трудового договору з [PERSON] - головним лікарем Державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров»я України», на умовах контракту. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в даному випадку змінилась лише форма трудового договору, яка регулює трудові правовідносини між сторонами у даному спорі. В даному випадку, не вирішувалось питання щодо призначення на посаду, а тому погодження зазначених змін форми трудового договору з місцевими державними адміністраціями чинним законодавством не передбачається. Суд погоджується з позицією позивача та його представника, що переведення [PERSON] на контракту форму трудового договору фактично змінює його умови праці щодо обмеження строку дії трудового договору, однак, укладання контракту на визначений строк на підставі вимог Основ законодавства України про охорону здоров»я не суперечить вимогам ст.ст. 21, 23 КЗпП України та Положенню про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при прийманні на роботу. Зміни до Основ законодавства України про охорону здоров»я щодо контрактної форми трудових відносин з керівниками державних закладів охорони здоров»я набрали чинності з 01.01.2012 р., а тому, враховуючи положення Конституції України щодо дії законів в часі, вони є обов»язковими лише для осіб, які призначались на посади після 01.01.2012 р. Укладання контрактів з керівниками державних закладів охорони здоров»я, які були призначені на ці посади до набрання чинності цим Законом, могло мати місце лише за згодою сторін. Позивач висловив таку згоду, подавши відповідну заяву на адресу Міністра охорони здоров»я України. При звернення до суду і в ході судового розгляду позивач посилався на те, що контракт № 667 був укладений під примусом з боку керівництва Міністерства охорони здоров»я України і погрозами звільнення, що підтверджується наказом відповідача № 214-о від 24.10.2012 р. про оголошення догани. Однак, наявність догани, яка була застосована до позивача, як засіб дисциплінарного стягнення за результатами проведення комплексної комісійної перевірки Міністерства охорони здоров»я України діяльності Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України, яку він очолював, не може свідчити про застосування примусу до укладання контракту. В порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України інших доказів щодо застосування примусу та погроз звільнення з боку відповідача при укладенні оспорюваного контракту позивачем не надано, хоча судом сторонам були роз»яснені їх права і обов»язки щодо доведення тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, при зверненні до суду з вимогами про визнання контракту № 667 від 09.11.2012 р. недійсним позивачем були порушені вимоги ст..233 КЗпП України. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся із позовними вимогами про визнання недійсним контракту у 09.12.2013, одночасно з вимогами про визнання звільнення незаконним і поновлення на роботі. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити та обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, з яких він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Позивач був ознайомлений з умовами контракту в момент його укладання, тобто 09.11.2012 р. Тобто, на момент звернення до суду строки звернення за даними вимогами були пропущені. Позивач зазначає, що вважав недоцільним звертатись до суду і оскаржувати дії відповідача щодо укладання контракту № 667 під час коли Міністерство охорони здоров»я України очолювала [PERSON], оскільки це було безперспективно. Однак зазначені твердження позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не можуть підтверджувати поважність пропуску строку звернення до суду з вимогами про визнання контракту недійсним. З огляду на вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання контракту № 667 від 09.11.2012 р. недійсним не підлягають задоволенню. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання його звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору. Пунктом 6.2.1 контракту № 667 від 09.11.2012 р. встановлено, що він припиняється після закінчення терміну його дії. Відповідно до пункту 7.1. контракту він діє з 09.11.2012 р. до 09.11.2013 р. Відповідно до положень підпункту 5 пункту 2 Указу Президента України від 24.05.2013 року № 307/2013 «Про заходи щодо забезпечення здійснення місцевими державними адміністраціями виконавчої влади на відповідній території» міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади зобов'язані здійснювати погодження призначення на посади, звільнення з посад стосовно керівників у територіальних органах центральних органів виконавчої влади, що утворені в містах обласного значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи, з головами обласних державних адміністрацій. На виконання зазначеної норми Міністерство охорони здоров'я України листом від 30.10.2013 № 11.01-28/1258/33561 звернулось до виконавчого комітету Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з проханням погодити звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров'я України» [PERSON] та надати відповідь у тижневий строк. Виконавчий комітет Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 07.11.2013 № 001-1852 погодив звільнення з посади головного лікаря Державного закладу «Клінічна лікарня Міністерства охорони здоров'я України» [PERSON]. 08.11.2013 р. Міністерством охорони здоров»я України був виданий наказ № 223-о про звільнення [PERSON] з 09.11.2013 р. в зв»язку з закінченням терміну дії контракту. Будь-яких порушень прав позивача при звільнені судом не встановлено. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось з дотримання вимог трудового законодавства та умов контракту № 667. Оскільки порушення будь-яких прав позивача при його звільненні не встановлено, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України.

Outcome: dismissed