Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису вчиненого 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем і зареєстрованого в реєстрі за №6307 про звернення стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» в сумі 49 762,78 грн., про зупинення виконавчого провадження №66163829, відкритого головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. на час розгляду справи; про зняття арешту з майна та коштів [PERSON] , накладеного постановами головного державного виконавця Личаківського відділу ДВС у м. Львові Кобельник С.Б. від 22 липня 2021 року; про стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат . Позов мотивує тим, що 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за № 6307 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості за період з 8 лютого 2018 року по 24 січня 2020 року включно, сум у розмірі: 32388,89 грн. - тіло кредиту; 17223,89 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; 150 грн. - за вчинення виконавчого напису; загальна сума 49762,78 грн. Вказує, що про вчинення виконавчого напису йому стало відомо після отримання копії постанови від 22 липня 2021 року про відкриття головним державним виконавцем Личаківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. виконавчого провадження. Вважає, що вказаний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки 26 листопада 2014 року постановою КМУ № 662 були внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, однак 22 лютого 2017 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі № 826/20084/14 вказану вище постанову КМУ № 662 від 26 листопада 2014 року визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 1 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишено без змін, а відтак починаючи з 22 лютого 2017 року нотаріусам України заборонено вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, які не посвідчені нотаріально. Також позивач вказує, що з отриманих ним від державного виконавця копій документів йому не відомо з ким і коли він укладав нотаріально засвідчений кредитний договір, на підставі якого приватний нотаріус Гуревічов О.М. видав виконавчий напис. З врахуванням наведеного позов просить задовольнити. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 20 серпня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання у такій з повідомленням (викликом) осіб на 24 вересня 2021 року. Також ухвалою суду від 20 серпня 2021 року за заявою позивача в порядку забезпечення позову зупинено стягнення на підставі виконавчого документу - виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., який зареєстрований в реєстрі за №6307, у виконавчому провадженні ВП №66163829, яке відкрито головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. 24 вересня 2021 року позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, однак в судовому засіданні 24 вересня 2021 року у зв`язку з першою неявкою в таке належним чином повідомленого представника відповідача розгляд справи було відкладено. 11 жовтня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача - директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К. про можливість мирного врегулювання спору. Також 11 жовтня 2021 року на адресу суду разом з зазначеним вище клопотанням надійшла заява представника відповідача - директора ТОВ «Фінансова компанія управління активами» Велікданова С.К., відповідно до якої відповідач в порядку ст. 206 ЦПК України визнає позовні вимоги, у зв`язку з чим просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та з врахуванням положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору за подання позовної заяви в розмірі 454 грн. В судове засідання 23 листопада 2021 року позивач не з`явився, матеріали справи містять заяву останнього, відповідно до якої просить розгляд справи проводити без його участі, позов підтримує в повному обсязі та наполягає на його задоволенні, а також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати (а.с. 32). Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія управління активами» будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, в таке 23 листопада 2021 року не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подав. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. в судове засідання 23 листопада 2021 року також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце проведення такого, про причини неявки не повідомив, письмових пояснень чи клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 279, ч.ч. 1, 4 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис № 6307 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» заборгованості в розмірі 49 762,78 грн. Згідно представленої позивачем та долученої до матеріалів справи копії виконавчого напису від 27 січня 2020 року № 6307 встановлено, що таким було вирішено стягнути з [PERSON] невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами», якому ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги № 20/01/20-1/1 від 20 січня 2020 року, якому в свою чергу ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору про відступлення права вимоги № 194/К від 9 лютого 2018 року відступлено право вимоги за кредитним договором № 001-13588-200214 від 20 лютого 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] , за період з 8 лютого 2018 року по 24 січня 2020 року включно у розмірі: 32388,89 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17223,89 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами та комісією; 150 грн. - плата за вчинення виконавчого напису; що становить загальну суму 49762,78 грн. (а.с. 5). На підставі вказаного виконавчого напису головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. розпочато виконавче провадження № 66163829, про що 22 липня 2021 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 8). Крім того, в межах зазначеного виконавчого провадження постановами державного виконавця від 22 липня 2021 року накладено арешт на все майно [PERSON] , а також на грошові кошти боржника (а.с.10, 11). Звертаючись до суду з вимогою про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач обґрунтовує мотивованість та підставність заявлення такої тим, що вказаний виконавчий напис вчинено нотаріусом всупереч вимогам чинного законодавства та з порушення процедури вчинення такого. Крім того, позивач не визнає заборгованість, зазначену у виконавчому написі. Оцінюючи вказані покликання сторони позивача на предмет їх відповідності обставинам справи та вимогам чинного законодавства суд виходить з наступного. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. У відповідності до позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц (провадження № 61-38989св18), сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. У відповідності до правового висновку, висловленого у п. 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Таким чином, ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Як вже зазначалось вище 27 січня 2020 року за ТОВ «Фінансова компанія управління активами» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 6307, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 49 762,78 грн. З наявної копії зазначеного виконавчого напису вбачається, що такий було видано нотаріусом зокрема на підставі пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Зазначений пункт - «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» передбачає документи, що додаються для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. При цьому як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17 (провадження № 12-5гс21), постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема щодо доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Таким чином, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, в зазначеній частині втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили вказаною вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду. Оскільки постанову № 662 в судовому порядку визнано незаконною та нечинною в частині пункту 2 Переліку, то кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З наведеного вбачається, що вчиняючи 27 січня 2020 року виконавчий напис № 6307 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов О.М. неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів у редакції постанови № 662, яка на той час уже була нечинною згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Окрім того з матеріалів справи вбачається, що за зазначеним виконавчим написом нотаріуса з позивача стягується заборгованість на користь ТОВ «Фінансова компанія управління активами» за кредитним договором № 001-13588-200214 від 20 лютого 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Відомостей на підтвердження того, що позивач був повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, стороною відповідача суду не представлено. Крім того суду не представлено детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому написі, відсутні у справі й докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника. При цьому відповідачем не представлено суду також доказів того, що позивачу було скеровано письмове повідомлення про відступлення йому права грошової вимоги за кредитним договором з вказаною в оспорюваному виконавчому написі величиною грошової вимоги, яка підлягає виконанню. Зважаючи на вищенаведене суд приходить до висновку, що заявлений позов в частині вимоги щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованим та підставним, а відтак підлягає задоволенню. Щодо інших вимог позивача слід зазначити наступне. Вимога позивача про зупинення виконавчого провадження №66163829, відкритого Головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. на час розгляду справи не підлягає до задоволення, оскільки ухвалою суду у даній справі від 20 серпня 2021 року в порядку забезпечення позову вже зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., який зареєстрований в реєстрі за №6307, у виконавчому провадженні ВП №66163829, яке відкрито головним державним виконавцем Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. Окрім того позивач просить зняти арешт з його майна та коштів, накладеного постановами державного виконавця в рамках зазначеного виконавчого провадження. Так з матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. від 22 липня 2021 року у виконавчому провадженні № 66163829 накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] . Також постановою головного державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кобельник С.Б. від 22 липня 2021 року у вказаному виконавчому провадженні накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, що належать боржнику [PERSON] (а.с.10, 11). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону для забезпечення реального виконання рішення застосовується арешт майна (коштів) боржника. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому ч. 3 ст. 59 даного Закону визначено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Частиною 4 даною статті Закону визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, при цьому згідно з ч. 5 такої у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Водночас, як наголошує Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому Верховний Суд вказує, що це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі є неналежним відповідачем. Установлення умови відсутності у відповідача обов`язку відповідати за таким позовом є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. До аналогічних висновків приходить також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, вказуючи, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. А відтак визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами» як відповідача за позовною вимогою про зняття арешту з його майна та коштів, накладеного постановами головного державного виконавця Личаківського відділу ДВС у м. Львові Кобельник С.Б. від 22 липня 2021 року. Водночас, з аналізу наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що відповідачем у спорах про зняття арешту з майна боржника є відповідний державний виконавець (орган державної виконавчої служби), що накладав такий арешт, яким у даному випадку є головний державний виконавець Личаківського відділу ДВС у м. Львові Кобельник С.Б. При цьому позивач у цій справі при зверненні до суду з позовом не зазначив такого як учасника справи та клопотань про залучення до його участі у справі як співвідповідача не заявляв. З наведеного вбачається, що вимогу про скасування арешту майна позивачем пред`явлено до неналежного відповідача, а тому така вимога до задоволення не підлягає. При цьому суд вважає за необхідне додатково роз`яснити позивачу, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, самостійно є підставою для скасування виконавцем арештів майна, накладених в порядку примусового виконання такого виконавчого напису. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Судом встановлено, що позивачем сплачений судовий збір на загальну суму 1362 гривень, з яких 908 гривень сплачені за подання позовної заяви, 454 гривень - заяви про забезпечення позову. Оскільки судом задоволено позов в частині основної позовної вимоги, то у зв`язку з визнанням позову відповідачем на підставі частини першої статті 142 ЦПК України позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 681 гривень, а іншу частину судового збору, що також становить 681 гривень, слід стягнути з відповідача.

Outcome: partial