Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить розірвати шлюб, зареєстрований 18.10.1997 року Першим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції між сторонами, актовий запис №952. При цьому він посилався на те, що спільних дітей сторони не мають, останній час вони спільно не проживають, сумісного господарства не ведуть, тому їх сімя фактично не існує, і позивач не має наміру поновлювати стосунки. Він переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить його інтересам. Також позивач повідомив, що під час шлюбу ними було придбано у спільну власність трикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], та просив, у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за кожною зі сторін право власності на зазначену спірну квартиру у рівних частках, припинивши право спільної сумісної власності. Позивач звернувся до суду із заявою про підтримання позовних вимог та наполягав на розгляді справи за його відсутності, надавши витребувані судом докази. Відповідачка та її представник у судове засідання не зявилися, явку свідків не забезпечили, на адресу суду представник відповідачки надіслав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою відповідачки. У попередніх засіданнях відповідачка та її представник проти позову заперечували, відповідачка вважала спірну квартиру своєю особистою власністю, за їх клопотанням судом було витребувано копії правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що належало сторонам. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи відсутність жодного документу на підтвердження хвороби відповідачки, суд вважає причину неявки неповажною. За таких обставин, підстави для перенесення слухання справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення подальшого затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає ч.4 ст.169 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстровано 18.10.1997 року Першим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис №952. Від спільного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Сторони припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства і позивач не має наміру їх поновлювати. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін як чоловіка та дружини. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Щодо вимог про поділ майна подружжя, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна,\~\~що належить їм на праві спільної сумісної власності,\~незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Ст.ст.57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм\~\~майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~ Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну\~\~статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна;\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий\~\~статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року №11\~\~«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи доведено, що на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за №3876, позивач є власником трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], загальною площею 68,3 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м., реєстрація права лише на імя позивача як одного із подружжя не спростовує презумпції належності майна до спільної сумісної власності подружжя. Ствердження відповідачки, що 11.06.2004 року саме вона купила спірну квартиру [ADDRESS] за свої особисті кошти, які вона отримала: - від продажу 19.02.2004 року 12/25 частин житлового будинку за адресою: м.Одеса, вул.Серогодського, 7, право власності на які вона набула у порядку спадкування за заповітом; - від продажу 17.05.2004 року належної їй квартири [ADDRESS], яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.1999 року, суд оцінює критично, оскільки належність квартири [ADDRESS] відповідачці на праві особистої власності не є очевидною, квартира [ADDRESS] була придбана відповідачкою також під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.1999 року, який був укладений на Одеській універсальній біржі Вітязь за №99-0197. Поряд з цим, саме у цей день 30.06.1999 року на цій самій біржі за договором №99-0196 відповідачка, діючи від імені позивача як його представник на підставі довіреності, продала належну останьому квартиру [ADDRESS]. Ця квартира [ADDRESS] раніше належала позивачеві на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру у ЖБК Суворовський3 №7430 від 11.06.1999 року, яке було видано Управлінням житлового господарства Одеського міськвиконкому. Суд додатково звертає увагу, що відповідно до\~ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до дня набрання чинності\~Сімейним кодексом України 01.01.2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з ч.ч1, 3\~ст. 24 КпШС України\~майно, одержане одним з подружжя під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Крім цього, заперечення відповідачки проти поділу спільного майна подружжя неспроможні, оскільки документальні докази, які б їх підтверджівали та беззаперечно вказували на джерело походження коштів, за які була придбана спірна квартира, відсутні. В силу ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Всупереч цьому відповідачка необхідних письмових доказів як допустимого способу доказування (ч.2\~ст.59 ЦПК України) придбання спірної квартири за рахунок особисто їй належних грошових коштів не надала, витребувані судом письмові докази не спростовують ствердження позивача про належність квартири подружжю на праві спільної сумісної власності.\~ Згідно зі ст.ст.\~59,\~60 ЦПК України\~доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.\~Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведені вимоги процесуального закону та свої процесуальні обов'язки, пов'язані з тягарем доказування по справі, відповідачка не виконала, та не надала суду будь-які належні та допустимі докази обґрунтованості її заперечень проти заявлених позивачем вимог про поділ спільного майна подружжя. Самі по собі факти продажу відповідачкою належного їй нерухомого майна в силу діючого закону не можуть бути безумовною підставою для визнання спірної квартири її особистою приватною власністю. З урахуванням вищенаведених встановлених по справі обставин, суд вважає, що квартира за адресою: [ADDRESS], була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, тому в силу ст.60 СК України вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності та у результаті поділу цього спільного майна частки сторін мають бути визнані рівними, оскільки будь-які домовленості щодо зазначеного майна між сторонами відсутні, а шлюбний договір сторони не укладали. Таким чином, даний позов [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя є законним і обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному осязі. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, що складаються зі сплаченої суми судового збору в розмірі 2640 гривень 00 копійок.

Outcome: approved