Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 01 жовтня 2012 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Метал» та обіймав посаду комерційного директора за сумісництвом. Наказом від 10 вересня 2015 року № 10/09-8 «Про тимчасове відсторонення від виконання посадових обов'язків» позивач відсторонений від виконання обов'язків комерційного директора. 10 листопада 2015 року на його адресу надійшов лист представника відповідача з доданою копією наказу про звільнення з посади з 06 жовтня 2015 року у зв'язку з втратою довіри. Окрім того в наказі було зазначено, що при виконанні обов'язків комерційного директора, позивач був матеріально відповідальною особою відповідно до укладено договору про повну особисту матеріальну відповідальність № 1-ДИО-14 від 02 січня 2014 року. Вказаний договір позивач не підписував та не укладав, а підпис в ньому підроблений. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, у період з 2012 по 2015 роки [PERSON] перебував на посаді комерційного директора ТОВ «Метал». Згідно тверджень позивача він не підписував Договір № 1-ДМО-14 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02 січня 2014 року в зв'язку з чим просить визнати зазначений договір недійсним. Згідно відповіді слідчого відділу Соборного відділення поліції ГУ НП України в Дніпропетровській області спірний договір було витребувано з ТОВ «Метал» та в подальшому оригінал договору про повну матеріальну відповідальність визнано речовим доказом, надання якого до суду негативно впливатиме на прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні. В ході досудового розслідування планується проведення судово-почеркознавчої експертизи, предметом якої є дослідження є договір про повну індивідуальну відповідальність № 1-ДМО-14 від 02 січня 2014 року. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено з підприємством, установою, організацією працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено той факт, що він не підписував спірний договір. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони нічим об'єктивно не підтверджуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed