Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, треті особи: Дніпровська районна державна нотаріальна контора, [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування, під час розгляду справи позовні вимоги уточнив, які обґрунтовує, тим, що [INFO] померла його бабуся - [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою; [ADDRESS] . 27.01.1992 року його бабуся склала заповіт на користь своїм дітям: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Його дядько [PERSON] помер. [PERSON] не зверталася до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом та написала заяву в нотаріальну контору 10.10.2017 року, окрім того вона не прийняла спадщину та не проживала разом з його бабусею. [INFO] померла його мати - [PERSON] , [INFO] . 22.05.2018 року він звернувся до державного нотаріуса Дніпровської районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [INFO] своєї матері, [PERSON] , [INFO] , але йому було відмовлено в зв`язку з тим, що його мати пропустила строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та відсутній факт прийняття спадщини, а також відсутні документи, що підтверджують право власності на спадковий житловий будинок. З 1992 року і до дня смерті його мати проживала з ним за адресою: [ADDRESS] , про що є Акт про встановлення фактичного місця проживання, який складений за підписом сусідів: [PERSON] , [PERSON] . Його мати проживала з нею на день смерті бабусі, відповідно до довідки № 275/02.19 від 24.06.2019 року виданою Олександрівською сільською радою. Після смерті його бабусі матір успадкувала предмети домашнього вжитку, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Його мати в передбачений законодавством строк фактично прийняла спадщину, так як вступила в володіння та управління спадковим майном, згідно ч. 2 ст. 548, 549 ЦК Української PCP. Отже, його мати фактично прийняла спадщину після смерті його бабусі - [PERSON] . Він вважає, що суду необхідно визнати його право на спадкове майно після смерті його матері - [PERSON] , померлої [INFO] за законом, оскільки він спадщину прийняв. ІЦодо відсутності документів, що підтверджують право власності на спадковий житловий будинок. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Право власності на збудований житловий будинок набувається у порядку, який існував на час його будівництва. Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводяться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації. Відповідно до довідки - характеристики від 10.05.2017 року було виявлено, що «житловий будинок літ. А-1побудований у 1963 році, прибудова а-1 побудована у 1980 році, а1-1 прибудова в 1983 році, а2-і тамбур в 1983 році. Б- сарай в 1991 році, згідно з інструкцією про технічну інвентаризацію не є самочинним будівництвом. Тобто, спірний будинок збудовано до 5 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка перебувала у користуванні спадкодавця, а відтак, на нього може бути визнано право власності, яке переходить в порядку спадкування. Просить суд визнати за [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Дніпровським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 25.02.2003 року, ІПН: [NUMBER] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] на домоволодіння [ADDRESS] , яке знаходиться на земельній ділянці 1667 кв.м. та складається з: житлового будинку А-1 з прибудовою а-1, прибудовою а1-1, тамбуром а2-1- житловий будинок із саману обкладений цеглою, загальна площа 44,2 кв.м, житлова площа 30,7 кв.м, де 1- житлова кімната - 17,1 кв.м, 2- житлова кімната - 13,6 кв.м, 1-коридор - 3,7 кв.м., ІІ - коридор - 8,1 кв.м., ІІІ- тамбур- 1,7 кв.м., Б-сарай із цегли, шлакоблоку, №1 - хвіртка -металева, №2 - ворота - металеві, №3 - огорожа - металева на бетонному цоколі; І-замощення - бетон. До початку судового засідання представник позивача, адвокат Бут Н.В. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Олександрівської сільської ради, у судове засідання не з`явився, але до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи Дніпровської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи без її участі. Третя особа - [PERSON] до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечувала. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] актовий запис про смерть №17 від 23.05.1994 року. Після її смерті відкрилася спадщина на: домоволодіння [ADDRESS] . Згідно заповіту від 27.01.1992 року посвідченого секретарем виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області Милостивою А.Л., реєстровий №5, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла все своє майно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах. Згідно відповіді на запит Дніпровської районної державної нотаріальної контори від 16.03.2019 року спадкова справа після смерті [PERSON] померлої [INFO] відсутня. Як вбачається з копії актового запису про смерть №31 від 20 вересня 2016 року [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняла, крім того в матеріалах справи є її заява подана до Дніпропетровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 10.10.2017 року, в якій вона зазначила, що строк на прийняття спадщини після смерті [PERSON] вона пропустила, на спадщину не претендує. Згідно акту про встановлення фактичного місця проживання від 02 липня 2018 року складеного секретарем виконкому Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області та довідки Олексанндрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області №275/02.19 від 24.06.2019 року вбачається, що разом з [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] проживали [PERSON] , [INFO] зі своїм сином [PERSON] , [INFO] . Отже, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла фактично, у зв`язку з чим суд застосовує норми чинного на той час законодавства, а саме норми ЦК Української РСР 1963 року. Частиною 1, 2 ст.524 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місце знаходження майна або його основної частини. Згідно ч.1 ст. 534 Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно Довідки-характеристики від 10.05.2017 року, встановлено, що житловий будинок літ. А-1 побудований у 1963 році, прибудова а-1 побудована у 1980 році, а а-1 прибудова в 1983 році, а2-1 тамбур в 1983 році, Б-сарай в 1991 році, згідно з інструкцією про технічну інвентаризацію не є самочинним будівництвом. Згідно інформації наданої КП «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради за вих.№140 від 18.06.2020 року, вбачається, що згідно архівних даних КП ДР «БТІ» станом на 31.12.2012 року, вбачається, що архівна справа виготовлена 28.11.1988 року, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва (втратила чинність), якою не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 5 серпня 1992 року. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних жилих будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). У технічному паспорті та довідці - характеристики зазначено рік забудови житлового будинку « 1963 р.». Тобто спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами побудовано до [INFO] , а померла [PERSON] набула за життя право власності, яке переходить у порядку спадкування. [PERSON] за життя спадкові права на житловий будинок після смерті [PERSON] не оформила. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , актовий запис №35 від 17.11 2014 року. Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги (згідно ст.. 1261 ЦК України) після її смерті є її сини: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні було оглянуто спадкову справу №251/2015 після смерті [INFO] [PERSON] , з якої вбачається, що спадщину після її смерті прийняв син [PERSON] , шляхом подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини. Сини - [PERSON] та [PERSON] від спадщини відмовилися на користь [PERSON] , шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса. Позивач на частину спадкового майна отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Комунар», що знаходиться в с. Кислянка Ситнельниківського району, Дніпропетровської області площею 6,05 гектарів на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ДП №0072623 Отже, єдиним спадкоємцем, який спадщину прийняв, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] є [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , однак постановою державного нотаріуса від 22 травня 2018 року йому було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва у зв`язку з відсутністю факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] , відсутністю оригіналу документу, що підтверджує право власності на житловий будинок. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України,спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідність дост.1268 ЦК України,спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1261 ЦК України, У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 1 ст.319, ч. 1 ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05,2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте відповідно до ст.. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а також враховуючи, що визнання права власності на даний житловий будинок за позивачем не порушуватиме права та інтереси інших осіб, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved