Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів для захисту своїх прав, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 13 січня 2014 року працював на посаді директора Дочірнього підприємства «Оздоровчий комплекс «Поділля» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» із посадовим окладом у розмірі 4 000 грн. Вказане підтверджується записами в трудовій книжці, а також наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 11 січня 2014 року № 3-ВК. 11-12 квітня 2014 року, перебуваючи у відрядженні в ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» (м. Київ), його було запрошено до кабінету голови правління вказаного підприємства, де повідомлено, що закінчується тримісячний випробувальний термін, який йому було встановлено при прийомі на роботу і у зв'язку з вказаним запропоновано відвідати відділ кадрів. Далі під психологічним тиском та в наказному порядку начальник відділу кадрів ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» змусила позивача написати заяву на звільнення за власним бажанням без зазначення дати. Після цього позивач пропрацював до 28 травня 2014 року, тобто ще 45 днів. В цей день працівник кадрової служби ДП «Оздоровчий комплекс «Поділля» повідомила, що прийшов наказ на його звільнення з 26 травня 2014 року. Копію наказу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 26 травня 2014 року № 63-ВК та трудову книжку позивачу було вручено 5 червня 2014 року. [PERSON] вважає, що наказ ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 26 травня 2014 року №63-ВК є протиправним та незаконним, оскільки заява про звільнення за власним бажанням написана ним у квітні 2014 року під психологічним тиском керівництва в стані сильного душевного хвилювання. Вказану заяву в травні 2014 року ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» він не подавав, не мав наміру припиняти трудові відносини та не висловлював такого волевиявлення. Зазначене підтверджується відсутністю у заяві про звільнення дати її підписання (число, місяць, рік), а також листом працівників ДП «Оздоровчий комплекс «Поділля» до голови правління ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», у якому вони просять не звільняти позивача з посади з ряду причин. Незаконним звільненням з займаної посади позивачу завдано маральної шкоди, що зумовлена вимушеними змінами у його життєвих і виробничих стосунках, зниженням його репутації серед колег, душевними стражданнями, яких він зазнав у зв'язку з несподіваною втратою роботи. Враховуючи всі перелічені фактори, заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у 10000 грн. Копію наказу ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 26 травня 2014 року № 63-ВК та трудову книжку позивачу було вручено 5 червня 2014 року, а отже строк для звернення до суду з позовною заявою - 7 липня 2014 року він не пропустив. На підставі наведеного позивач просить суд задовольнити позов, визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення, поновити на роботі, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 18184,29 грн. та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10000 грн. Представники відповідачів позов не визнали і пояснили, що позивача було звільнено з роботи згідно діючого трудового законодавства України, при цьому ніякого психологічного тиску на нього зі сторони керівництва підприємства не було. Крім того позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, який відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України становить один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Наказ про своє звільнення та копію трудової книжки позивач отримав 26.05.2014 року що підтверджується наказом про звільнення [PERSON] з посади директора ДП «Оздоровчий комплекс «Поділля» від 26.05.2014 року, підписаного власноручно ним же та журналом видачі трудових книжок, де за 26.05.2014 року є підпис позивача про отримання ним трудової книжки. Ознайомившись з матеріалами справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що наказом голови правління ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» № 3-ВК від 11.01.2014 року, [PERSON] з 13.01.2014 року призначено на посаду директора Дочірнього підприємства «Оздоровчий комплекс «Поділля» ВАТ Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» із посадовим окладом у розмірі 4 000 грн. на місяць з випробувальним терміном на три місяці. Наказом голови правління ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» №63-ВК від 26.05.2014 року [PERSON] з 26.05.2014 року звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України на підставі погодження Державного агентства автомобільних доріг України та його особистої заяви, яка зареєстрована в канцелярії ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» 12.05.2014 року. 26.05.2014 року [PERSON] особисто видає та підписує наказ по ДП «Оздоровчий комплекс «Поділля» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» №42 від 26.05.2014 року про своє звільнення з посади директора з 26.05.2014 року на підставі наказу ПАТ ДАК «Автомобільні дороги України» №63-ВК від 26.05.2014 року, з проведенням повного розрахунку і в цей же день отримує трудову книжку, про що ставить свій особистий підпис у журналі видачі трудових книжок. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином встановлено, що позивач особисто 26.05.2014 року видав наказ про своє звільнення і в цей же день отримав трудову книжку. Тому саме з цього часу має вираховуватись строк звернення позивача до суду за захистом своїх прав. Однак [PERSON] звернувся до суду з даним позовом лише 09.07.2014 року, що говорить про пропуск ним строку звернення до суду. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу районний суд може поновити ці строки. Однак позивач не звернувся до суду з відповідною заявою про поновлення строку, в суді не назвав поважних причин його пропуску. Також не знайшло свого підтвердження у суді і твердження позивача про здійснення на нього психологічного тиску зі сторони керівництва ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Так допитані як свідки голова правління ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» [PERSON] та начальник відділу кадрів [PERSON] пояснили, що дійсно 12.05.2014 року в канцелярії підприємства зареєстрована заява позивача про звільнення з роботи за власним бажанням. На підставі цієї заяви та погодження Державного агентства автомобільних доріг України позивача було звільнено з роботи 26.05.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України. Таким чином позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України і не надав суду доказів, що цей строк був пропущений ним з поважних причин. Позивач лише посилається на своє сильне душевне хвилювання, однак цей стан людини є раптовим і не може тривати цілий місяць, тобто у позивача було достатньо часу визначеного трудовим законодавством України для звернення до суду, однак він цього вчасно не зробив, що є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed