Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 22275,64 грн. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 10.11.2015 року відповідачка [PERSON] уклала з АТ «ощадбанк» договір шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). АТ «Ощадбанк» погодив надання кредиту у розмірі 16500,00 грн., процентна ставка за кредитом складає 24% річних. У порушення умов договору відповідачка свої зобов`язання за договором не виконує, у заявку з чим, станом на 01.09.2020 року загальна сума заборгованості відповідачки за кредитом складає 22275, 64 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 16441,38 грн., заборгованості за нарахованими процентами - 4512, 31 грн., заборгованості за розрахунково-касове обслуговування - 14,25 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 731, 89 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення кредиту - 402,70 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів по користування кредитом - 173, 11 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.10.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі, у разі відсутності у судовому засідання відповідача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому законом порядку. У порядку, передбаченому ст. 279 ЦПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю осіб до суду не надходило. Ухвалою суду від 03.12.2020 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд розглянув справу в порядку ч.5ст. 279 ЦПК України, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та за відсутності клопотання сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлено, що 10.11.2015 року шляхом підписання Заяви про приєднання (частина 1) до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Заяви (частина 2) на встановлення відновлювальної кредитної лінії та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений договір, за яким відповідачу було надано кредит шляхом надання відновлюваної кредитної ліні на картковий рахунок відповідача у розмірі 16500,00 грн., процентна ставка за кредитом складає 24,00% річних. Відповідно розділу ХХІІ п. 1.17.1 Договору Відповідач щомісячно здійснює часткове повернення кредиту в розмірі обов`язкового щомісячного платежу. П.17.1.3 розділу ХХІІ Договору передбачено, що відповідач зобов`язується щомісячно отримувати звіт (виписку) з Карткового рахунку та сплачувати за кредитом всі платежі на підставі цього звіту (виписки) по Картковому рахунку. Своїм власним підписом в заяві про встановлення відновлюваної кредитної лінії (кредиту) та відповідно до умов Договору комплексного обслуговування фізичних осіб, відповідач засвідчив, що з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифи банку ознайомлено. З зазначеними умовами надання кредиту йому надано повну інформацію і йому відомо. Тобто договір укладений між сторонами є за своєю формою фактично договором приєднання, відповідно до приписів ст. 634 ЦК України. Таким чином, підписавши заяву [PERSON] підтвердила про своє ознайомлення з додатками до договору та приєдналася до нього на умовах визначених банком, з чого в свою чергу випливає, що Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, даний договір про надання банківських послуг є чинним та згідно приписів ст. 204 ЦК України правомірним, а тому його умови є обов`язковими для сторін. Згідно наданого розрахунку станом на 01.09.2020 року в результаті порушення відповідачем умов договору утворилася заборгованість в розмірі 22275, 64 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 16441,38 грн., заборгованості за нарахованими процентами - 4512, 31 грн., заборгованості за розрахунково-касове обслуговування - 14,25 грн., втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 731, 89 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення кредиту - 402,70 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів по користування кредитом - 173, 11 грн. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що права позивача порушені відповідачем, який не виконує умови кредитного договору, та вони підлягають захисту у заявлений спосіб. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у установлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 612 ЦК України) На підставі викладеного та враховуючи, що [PERSON] неналежним чином виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість, суд приходить до висновку, що банк має право вимагати повернення всієї суми кредиту та нарахованих процентів за період користування кредитними коштами, тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2013 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Так, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення частини першої статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», оскільки є безпідставними та зводяться до неправильного розуміння правової природи відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, оскільки в розумінні цивільного законодавства зазначені нарахування не є неустойкою, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами. Отже, зважаючи на суму боргу, строк виникнення зобов`язання, розрахунок позивача, період нарахування, дату виникнення прострочення, інші обставини справи, вимоги про стягнення втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом - 731, 89 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення кредиту - 402,70 грн., трьох процентів річних за несвоєчасне погашення процентів по користування кредитом - 173, 11 грн. є правомірними та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення заборгованості з комісії за розрахунково-касове обслуговування, суд виходить з наступного. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16. Також, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Отже, враховуючи наведені правові висновки, у задоволенні цих вимог слід відмовити, з тих підстав, що вони є необґрунтованими, оскільки банк не мав права встановлювати до кредитного договору комісію за розрахунково-касове обслуговування, за дії, які банк вчиняє на власну користь, з огляду на те, що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами, а також з метою встановлення правовідносин між ним та боржником. Така умова договору є нікчемною та не потребує визнанню недійсною. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з квитанції про сплату судового збору, розмір судових витрат складає 2102,00 грн., а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за сплату судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 22261,39 грн. х 100% : 22275,64 грн. ціни позову = 99,94 %), тобто 99,94 % від ціни позову (99,94 % х 2102,00 грн. : 100% = 2100,74 грн.), що складає 2100,74 грн.

Outcome: partial