Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору №DNН4КР82090104 від 18 травня 2006 року [PERSON] отримав у ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», кредит у розмірі 975,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві, а відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, при цьому в період сплати відповідач повинен надавати позивачеві грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконував, в звязку з чим за даним кредитним договором станом на 11 лютого 2015 року мається заборгованість за кредитом в сумі 975 гривень 00 копійок, по процентам за користування кредитом - в сумі 6123 гривні 10 копійок, по нарахованих за несвоєчасність виконання зобовязань за договором пені - в сумі 14410 гривень 91 копійка та штрафу - у вигляді фіксованої частини в сумі 500 гривень та процентної складової - в сумі 1075 гривень 45 копійки, а всього в сумі 23084 гривні 46 копійок, які в добровільному порядку відповідач не сплачує, в звязку з чим банк змушений звернутися до суду з даним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.5,101,104), у судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та прохали їх задовольнити, а в разі неявки відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.91,107). Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.102,106,109) в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, згідно якої позов не визнав та прохав відмовити в його задоволенні у звязку зі спливом строку позовної давності на звернення позивача з даним позовом до суду, а справу прохав розглядати справу у його відсутність (а.с.108). Крім цього, відповідачем [PERSON] до суду подано письмову заяву (а.с.87), згідно якої він прохав відмовити в задоволені позову, оскільки позивачем пропущений встановлений ч.1 ст.257 ЦК України строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, що згідно ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову, якщо про це заявлено стороною у справі до ухвалення судового рішення. В звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутність, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і право на яку згідно ст. 550 ЦК України виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, який укладається сторонами відповідно до вимог ст.1054,1055 ЦК України та є обовязковим до виконання сторонами згідно положень ст.629 ЦК України. Згідно ч.1 статті 1054 та ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі, а зазначене свідчить про те, що за формою та змістом укладений між сторонами кредитний договір відповідає зазначеним вимогам. Судом встановлено, що 18 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.20-23), як позикодавцем, та відповідачем [PERSON] (а.с.18-19) як позичальником був укладений кредитний договір №DNН4КР82090104, за яким останній отримав кредит в сумі 975 гривень 00 копійок на придбання мобільного телефону зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 3(три) місяця з кінцевим терміном повернення 18 серпня 2006 року (а.с.8-9,10-17). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам складає між ним і банком кредитно - заставний договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві, а відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, при цьому в період сплати з 21 по 28 число кожного місця відповідач повинен надавати позивачеві грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 338 гривень 87 копійок для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та інших витрат згідно Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт») (а.с.10-17), а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобовязань щодо сплати кредиту та відсотків на вимогу позивача достроково сплатити кредит, відсотки, пеню та інші платежі відповідно до умов договору. Сторони відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт») (а.с.16) досягли взаємної домовленості щодо встановлення за даним договором строку позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором тривалістю у 5 років (а.с.16), що не суперечить вимогам ст.257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно положень п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, в тому числі позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому відповідно до ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про те, що кредитний договір між сторонами укладено відповідно до вимог ст.ст.638, 639, 1054-1056-1 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів. Відповідач в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобовязання та не виплатив в повному обсязі та у встановлені кредитним договором №DNН4КР82090104 від18 травня 2006 року строки суму кредиту, відсотки, нараховані за порушення умов договору пеню та штрафи, в звязку з чим за розрахунками позивача станом на 06 лютого 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 975 гривні 00 копійок, по процентам за користування кредитом в сумі 6123 гривні 10 копійок, по комісії за користування кредитом в розмірі 00 гривень 00 копійок (а.с.7), що свідчить про істотне порушення ним в односторонньому порядку умов укладеної кредитної угоди, оскільки відповідно до вимог ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості у відповідності до ст.ст. 611, 615 ЦК України є обґрунтованими дослідженими в судовому засіданні доказами. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 267 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, при цьому відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 259 ЦК України - позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Судом встановлено, що спірний кредитний договір між сторонами було укладено 18 травня 2006 року (а.с.8-9) терміном на три місяці, тобто до 18 серпня 2006 року, а згідно пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт») сторони домовились, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним Договором встановлюється тривалістю 5 років (а.с.16). Як вбачається з наданого позивачем на підтвердження позову розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором (а.с.7) відповідачем з дня укладення договору на його виконання жодних платежів не здійснювалось. В той же час, позивач згідно позовної заяви (а.с.2-5) звернувся із позовом 18 липня 2015 року (а.с.2), тобто через 8 років та 6 місяців після спливу кінцевого строку повернення кредиту - 18 серпня 2006 року(а.с.9), а також через чотири роки після спливу встановленого сторонами за взаємною домовленістю пятирічного строку позовної давності (а.с.16), при цьому будь-яких доказів поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду позивачем суду не надав, в звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність визначених підстав визнавати поважними причини пропущення строку позовної давності на звернення позивача з даним позовом до суду. Як вбачається з наданого позивачем на підтвердження позову розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором (а.с.7) відповідачем з дня укладення договору на його виконання жодних платежів не здійснювалось, а зазначене свідчить про те, що позивачеві було достовірно відомо про порушення його прав з моменту нездійснення відповідачем першого щомісячного платежу по поверненню кредитних коштів, але він не скористався своїм право на звернення з відповідним позовом до суду в межах визначеного умовами кредитного договору строку позовної давності, який не зупинявся та не переривався відповідно до положень стст.263,264 ЦК України. Статтею 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, не зважаючи на встановлення порушення виконання з боку відповідача умов кредитного договору №DNН4КР82090104 від 18 травня 2006 року, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом для захисту свого порушеного права, у звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити з цих підстав, оскільки відповідачем подано письмову заяву про застосування спливу позовної давності відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України (а.с.87). В звязку з відмовою в задоволенні позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору несе позивач. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed