Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № НАХRRC55520193 від 21.05.2007 року, у тому числі: 11276,03 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом та 0,02 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № НАХRRC55520193 від 21.05.2007 року відповідач по справі отримала кредит у розмірі 4416,50 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.02.2021 року утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву і всіх письмових та електронних доказів (які можливо доставити до суду), висновків експертів і заяв свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Ухвалами Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21.04.2021 року, від 21.05.2021 року розгляд справи відкладено. Відповідач 12.04.2021 року надала до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, посилаючись, зокрема, на те, що за умовами договору № НАХRRC55520193 від 21.05.2007 року позивач надав відповідачеві строковий кредит в сумі 4416,50 грн. на строк 12 місяців (з 21.05.2007 року по 20.05.2008 року включно), у зв`язку з чим право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування. Крім того, відповідач надала заяву від 05.04.2021 року про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач звернувся з позовом майже через 13 років з дати закінчення строку дії договору, тобто з пропуском строку позовної давності, визначеного ст. 256 ЦК України. Позивач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Матеріали справи містять заяву представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 21.05.2007 року відповідач з метою отримання банківських послуг звернулася до позивача та, підписавши відповідну заяву позичальника № НАХRRC55520193 від 21.05.2007 року, відповідно до якої остання приєдналася до Умов і Правил надання банківських послуг у «Приватбанк», отримала кредитну карту із первісно встановленим кредитним лімітом на суму 4416,50 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,00 % річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач своїм підписом у вказаній заяві засвідчила також свою згоду на те, що ця заява разом з «Умовами і Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає договір між ним і банком, а також те, що вона зобов`язується виконувати ці «Умови і Правила надання банківських послуг». Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданої позивачем, відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом та сплати відсотків не виконала, в зв`язку з чим станом на 15.02.2021 року має перед позивачем заборгованість на загальну суму 13752,50 грн., що складається з такого: 11276,06 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 13752,50 грн. - заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Разом з тим, кредитодавець на свій розсуд вважав за необхідне звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 11276,08 грн, яка складається з наступного: 11276,06 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0,02 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 536 ЦК України, встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов`язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та постанові від 31.10.2018 №202/4494/16-ц, згідно з якою припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також обумовлену кредитним договором неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, зважаючи, що за умовами договору № НАХRRC55520193 від 21.05.2007 року, укладеного між сторонами, позивач надав відповідачеві строковий кредит в сумі 4416,50 грн. на строк 12 місяців з 21.05.2007 року по 20.05.2008 року включно, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно заяви відповідача про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. При цьому, слід зазначити, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed