Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача з квартири за адресою : [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зобов'язання Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування заявленого позову зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідач належну йому частину спірної квартири подарував малолітньому сину. На даний час сторони разом з своїм малолітнім сином проживають у спірній квартирі, однак антигромадська поведінка відповідача, що полягає у систематичному порушенні правил співжиття робить неможливим спільне проживання з відповідачем. Відповідач систематично на очах малолітньої дитини вчиняє свари, конфліктує, наносить позивачу тілесні ушкодження, з приводу чого вона не одноразово заверталася до правоохоронних органів. До відповідача неодноразово застосовувалися заходи попередження та громадського впливу, які позитивних результатів не дали. Своїми протиправними антисоціальними діями відповідач перешкоджає позивачу проживати у спірній квартирі та користуватися нею, в зв'язку з чим вона вимушена покинути спірну квартири та проживати з сином в інших місцях. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали позов з наведених у ньому підстав та просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації позов підтримала та просила його задовольнити. Представник третьої особи Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у відсутність його представника, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Заслухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 009206 серії Б, виданого Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією 17.09.2013 р. на ім'я [PERSON] з сім'єю з трьох осіб: дружина [PERSON], син [PERSON] на право зайняття жилого приміщення , яке складається з однієї кімнати в квартирі [ADDRESS]. З 22.10.2002 року по 11.05.2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово комунального господарства Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.11.2013 р. № 190 та згідно свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних частках відповідачу, його дружині [PERSON], сину [PERSON] 03.03.2014 року між сторонами був укладений договір дарування 1/3 частини квартири під номером [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Маринець О.С зареєстрований в реєстрі за № 280, на підставі якого Відповідач передав безоплатно у власність своєму малолітньому сину [PERSON] належну йому 1/3 частину вказаної квартири. Згідно довідки ф. № 3, виданої Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» 30.03.2015 р. в спірній квартири зареєстровані: Позивач, син сторін та колишній чоловік - відповідач по справі. Судом також встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі, яка є його постійним і єдиним місцем проживання, оскільки іншого житла він не має. Конституцією України ( ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею , незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. На підставі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Однак, посилаючись як на підтвердження антигромадської поведінки відповідача позивач зазначає матеріали перевірок Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Так, за фактом конфлікту між сторонами, що мав місце 04.06.2014, в результаті якого були висловлені словесні образи та завдано фізичного болю позивачу остання зверталася до Печерського РУ ГУ МВС України 04.06.2014, 04.07.2015 р. та 30.07.2015 через Печерську РДА в м. Києві (матеріали перевірки ЄО № 16727, ЄО № 22763, ЄО № 19916. В ході перевірки її звернення правоохоронними встановлено, що 06.06.2014 [PERSON] звернулася до правоохоронних органів з заявою про невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її попередньою заявою від 04.06.2014 та відмову від проходження судово-медичної експертизи. В ході проведення подальших перевірок були проведені заходи відносно відповідача, який за місцем проживання двері не відчинив, проте в телефонній розмові з ним проведено профілактично-роз'яснювальну бесіду щодо недопущення насильства відносно позивача. Оскільки у вказаній події відсутні ознаки кримінального правопорушення всі вказані матеріали списані до справи. Отже, судовим розглядом встановлено, що всі звернення позивача до правоохоронних органів щодо можливої антигромадської поведінки відповідача стосуються лише одного конфліктного випадку, що відбувся між сторонами 04.06.2015 р. та не містять доказів вжиття жодних заходів адміністративного, громадського чи іншого впливу чи офіційного попередження щодо порушення правил співжиття до відповідача, що виключає можливість застосування норми ч. 1 ст. 116 ЖК України як підстави для виселення громадянина із житлового приміщення без надання іншого. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. За таких обставин,

Outcome: dismissed