Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання прав та обовязків як забудовника будинку в порядку спадкування за законом. В процесі розгляду справи в порядку ст. 31 ЦПК України представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним рішення [PERSON] сільської ради №35, 1 сесії 5 скликання від 14.04.2008 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо передачі земельної ділянки в приватну власність [PERSON]І.»; скасувати державну реєстрацію прав за [PERSON] на земельну ділянку, розташовану по вул. Чапаєва, 80 в селі Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати право власності за [PERSON] на майно та забудови, розташовані по вул. Чапаєва, 80 в селі Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 14 травня 1996 року померла його рідна сестра [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, а саме: домоволодіння №80 по вул. Чапаєва в с. Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Оскільки на момент смерті [PERSON] вона проживала та була зареєстрована з позивачем за адресою: Російська федерація, м. Комсомольськ-на-Амурі, вул. Пожарського, буд.4, представник позивача, посилаючись на ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, вважає, що позивач фактично прийняв спадщину. Для оформлення спадкових прав на будинок позивач через представника звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], однак йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Рішення [PERSON] сільської ради від 14 квітня 2008 року щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої по вул. Чапаєва, 80 в селі Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, представник позивача вважає незаконним, оскільки воно прийняте з порушенням норм чинного законодавства. З урахуванням вищевикладеного, він просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 01 липня 2014 року (а.с. 78). У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] сільської ради заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на свої письмові заперечення, що містяться в матеріалах справи (а.с. 73, 85). Як стверджують представники позивача, [PERSON] проживала за адресою: [INFO], до 15 липня 1993 року разом зі своїм сином та співмешканцем [PERSON] Останній зареєстрований в домоволодінні за вказаною адресою з 21 серпня 1988 року по теперішній час. Земельна ділянка, на території якої розташоване зазначене домоволодіння належить [PERSON] сільській раді, у приватної власності [PERSON] не перебувало. Після вибуття останньої її співмешканець [PERSON] постійно мешкав за місцем реєстрації, обробляв земельну ділянку біля садиби, сплачував земельний податок до [PERSON] сільської ради. У квітні 2008 року він звернувся до сільської ради з заявою про обстеження стану житлового будинку на предмет подальшого використання під житло. Під час цього обстеження був виявлений вкрай незадовільний стан будинку, у звязку з чим за висновком комісії він був визнаний непридатним під житло та таким, що підлягає списанню з житлового фонду сільскої ради. Оскільки земельна ділянка під будинком належала сільській громаді, [PERSON] сільською радою було прийняте рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо передачі земельної ділянки в приватну власність [PERSON]. У звязку з вищевикладеним, представники позивача вважають, що підстав для задоволення позовних вимог немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, була належним чином повідомлена про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебували в родинних відносинах як брат та сестра, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії І-ДВ № 806841 від 19 жовтня 2010 року (а.с. 18), витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 11 квітня 2013 року (а.с. 19-20)та свідоцтвом про шлюб, згідно якого [PERSON] змінила прізвище на «Паршутіна» (а.с. 17). 14 травня 1996 року [PERSON] померла згідно свідоцтва про смерть серії І-ДВ № 305128 від 15 травня 1996 року (а.с. 15). Після її смерті відкрилась спадщина, а саме: домоволодіння № 80 по вул. Чапаєва в с. Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області. На момент смерті [PERSON] вона проживала та була зареєстрована з позивачем за адресою: Російська федерація, м. Комсомольськ-на-Амурі, вул. Пожарського,буд.4, що підтверджується довідкою про місце проживання від 01 червня 2010 року (а.с. 21)та випискою з домової книги (а.с. 22). Син [PERSON] помер 13 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ДВ № 766910 від 05 травня 2011 року (а.с. 16), інших спадкоємців згідно матеріалів справи, письмових пояснень позивача та пояснень представника позивача в судовому засіданні немає. Позивач в особі представника звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок з земельною ділянкою № 80 по вул. Чапаєва в с. Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, однак йому відмовлено у видачі такого свідоцтва у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Враховуючи, що відкриття спадщини відбулось до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягає чинне на той час законодавство Цивільний кодекс Української РСР 1963 року. Згідно ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст.560 ЦК УРСР 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявляти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] сільської ради № 35, 1 сесії 5 скликання від 14 квітня 2008 року «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою, щодо передачі земельної ділянки в приватну власність [PERSON]І.» було передано у приватну власність земельну ділянку, розташовану по вул. Чапаєва, 80 в селі Партизанське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, відповідачу [PERSON]. Статтею 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка у місячний строк, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки, приймає відповідне рішення. Стаття 152 названого кодексу передбачає способи захисту прав на земельні ділянки власників земельних ділянок або землекористувачів шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а статтею 155 цього ж кодексу визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У судовому засіданні було встановлено, що у позивача не виникло право власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування за [PERSON], оскільки ця ділянка не перебувала у приватній власності померлої, а оскаржуване рішення про передачу відповідачу спірної земельної ділянки у приватну власність прийняте [PERSON] сільською радою з дотриманням вимог ст. 118 ЗК України, а тому підстав для визнання його недійсним не вбачається. Таким чином, позивачем не доведено, що передачею у приватну власність відповідачу [PERSON] земельної ділянки порушені його законні права власності чи користування даною земельною ділянкою,тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed