Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до СП «Шахтарське шахтобудівельне управління» ПАТ «Донбасшахтобуд» про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги наступним. З 1961 року по 1974 рік він працював на підприємствах вугільної промисловості. Під час його роботи в ШБУ № 2 треста «Макіївшахтобуд» 06 січня 1973 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого [PERSON] отримав травму, про що було складено акт за формою Н-1 № 1. За висновком ВТЕК від 20 липня 1994 року позивачеві було встановлено 25 % втрати професійної працездатності в зв'язку із травмою. Оскільки виробнича травма та її наслідки спричиняють позивачу фізичні та моральні страждання, його непокоїть біль, він відчуває труднощі при ходьбі, змінився образ життя, що його гнітить, доставляє незручність, захворювання позначається на його здоров'ї все більше, то йому завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 8 000 грн. та просив відшкодувати на його користь за рахунок відповідача. Ухвалою суду від 21 січня 2014 року СП «Шахтарське шахтобудівельне управління» ПАТ «Донбасшахтобуд» було замінено на належного відповідача - ПАТ «Донбасшахтобуд». Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Судом на підставі пояснень позивача, письмових доказів встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач з 21 серпня 1972 року по 21 січня 1974 року перебував у трудових відносинах з ШБУ № 2 треста «Макіївшахтобуд», працюючи підземним стволовим. Під час роботи на підприємстві 06 січня 1973 року позивач отримав виробничу травму, що підтверджується актом про нещасний випадок на виробництві № 1. Висновком ВТЕК від 20 липня 1994 року позивачеві в зв'язку із травмою було встановлено 25 % втрати професійної працездатності безстроково. Виробнича травма виникла внаслідок недосконалості технологічних процесів видобутку вугілля. Відповідно до п.п. 5, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, яка регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній ситуації з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України підприємство мало створити потерпілому як і іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійного захворювання або іншого пошкодження здоров'я були неможливими. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя, за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. На підставі наданих доказів суд вважає встановленим наявність факту спричинення моральної шкоди позивачу ушкодженням здоров'я, яке він отримав під час виконання трудових обов'язків у зв'язку з умовами виробництва, що покладає на відповідача обов'язок відшкодувати цю шкоду. Право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача з часу встановлення йому стійкої втрати працездатності. Відповідно до п. 11 Постанови Кабінету Міністрів від 23 червня 1993 № 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», яка діяла на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності в 1994 році, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 розмірів мінімальної заробітної плати незалежно від будь-яких виплат. Згідно із Постановою Верховної Ради від 25 листопада 1993 року № 3653-12 «Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком» під час первинного встановлення позивачеві 20 липня 1994 року стійкої втрати працездатності в зв'язку із виробничою травмою розмір мінімальної заробітної плати складав 60 000 крб., тобто 06 грн. В зв'язку із наведеним розмір моральної шкоди, заподіяної [PERSON] виробничою травмою, складає 1 200 грн. (06 грн. х 200). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial