Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути: з адвоката [PERSON] на його користь суму коштів за ненадані послуги згідно розписок від 27 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року, з урахуванні індексу інфляції та трьох відсотків річних, у розмірі 7917,20 грн (з подальшим перерахуванням суми на день ухвалення рішення); фізичної особи-підприємця [PERSON] на його користь суму коштів за ненадані послуги згідно розписки від 27 липня 2017 року, з урахуванні індексу інфляції та трьох відсотків річних, у розмірі 2251,20 грн (з подальшим перерахуванням суми на день ухвалення рішення). В обґрунтування позову позивач зазначає, що влітку 2017 року він одночасно звернувся до відповідача адвоката [PERSON] та до відповідача ФОП [PERSON] за допомогою з метою надання ними послуг з приводу оформлення спадщини. 27 липня та 01 серпня 2017 року відповідачі написали власноручно розписки на загальну суму 9000 грн в якості плати за послуги, що надаватимуться позивачу. 01 серпня 2017 року позивачем було видано на ім`я відповідачів довіреність для виконання обумовлених ними послуг, однак до теперішнього часу відповідачі жодних послуг з цього приводу не надали, від укладення договору надання цих послуг ухиляються. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Відповідачі у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутність, а також відзив не подавали, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши письмові докази судом встановлені наступні фактичні обставини. 27 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року відповідач [PERSON] надав позивачу розписки, в яких вказав, що він отримав від позивача грошові суми в розмірі 1000 грн та 6000 грн відповідно для надання послуг по адвокатській діяльності (а.с.10,11). Відповідач [PERSON] 27 липня 2017 року також надала позивачу розписку, в якій зазначила, що вона отримала від позивача гроші в сумі 2000 грн для отримання архіву за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). 01 серпня 2017 року позивач видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., якою він, зокрема, уповноважив [PERSON] та [PERSON] представляти його інтереси в органах нотаріату щодо оформлення та одержання свідоцтв про права на спадщину після смерті [PERSON] та [PERSON] , а також бути його представниками в усіх компетентних підприємствах, установах та організаціях з питань оформлення відповідних документів, що будуть його стосуватися, як власника квартири [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] . Довіреність видано строком на три роки та вона зберігає чинність до 01 серпня 2019 року (а.с.13). В судовому засіданні встановлено, що відповідачами не вчинено жодних дій, направлених на виконання доручення позивача, тобто не виконано взятих на себе зобов`язань, не надано послуг по адвокатській діяльності та не отримано архівних документів, як зазначено в розписках про отримання грошових коштів. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно зі ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідачами не надано суду жодного доказу вчинення ними дій, направлених на виконання доручення позивача. Розумні строки виконання обумовлених між сторонами зобов`язань сплили та довіреність від 01 серпня 2017 року на час розгляду справи є нечинною. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягнення грошова сума у розмірі 7000 грн (1000+6000) за розписками від 27 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року, з відповідача [PERSON] - 2000 грн за розпискою від 27 липня 2017 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача суми інфляції та трьох відсотків річних у загальному розмірі з відповідача [PERSON] в сумі 917,20 грн (84+81,60+262+489,60) та з відповідача [PERSON] - в сумі 251,20 грн (88+163,20) (з подальшим перерахуванням суми на день ухвалення рішення) судом враховується наступне. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу у кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до розписок відповідача [PERSON] від 27 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року та відповідача [PERSON] від 27 липня 2017 року вбачається, що такі розписки надані позивачу лише на підтвердження отримання відповідачами від позивача грошових сум. Строки виконання зобов`язань, які були підставою отримання коштів, такі розписки не містять. Тобто зміст правочинів складено таким чином, що позбавляє суд можливості визначити час прострочення зобов`язань, а тому визначити прострочену суму з 27 липня 2017 року та з 01 серпня 2017 року по час звернення до суду, згідно якої слід нараховувати три проценти річних та вирахувати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, неможливо. Позивачем суду належних та допустимих доказів наявності прострочених днів користування його грошовими коштами за розписками, саме з 27 липня 2017 року та 01 серпня 2017 року (враховуючи наданий позивачем розрахунок) по день ухвалення рішення, суду не надано. Таким чином, в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідачів на користь позивача суми інфляції та трьох відсотків річних у загальному розмірі з відповідача [PERSON] в сумі 917,20 грн та з відповідача [PERSON] в сумі 251,20 грн (з подальшим перерахуванням суми на день ухвалення рішення) слід відмовити. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів, а тому з останніх на користь держави підлягає стягненню сума судового збору у розмірі по 768,40 грн з кожного.

Outcome: partial