Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про вселення його у квартиру [ADDRESS], вказуючи на те, що він є власником на праві спільної часткової власності 349/500 частини даної квартири. Позивач зазначає, що відповідач порушує його громадянські права, щодо вільного володіння та користування своєю власністю, та не допускає його у вказану квартиру. У судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] долучила до справи відзив на позовну заяву, вважає що позовні вимоги позивача безпідставні, необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не допускає позивача [PERSON] у оспорювань квартиру до матеріалів позову під час звернення до суду не додав. Відповідач, [PERSON], є власницею 151/500 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 80998805. Згоди у [PERSON] на вчинення будь-яких дій щодо спільного майна [PERSON] не запитував. Матеріали справи не містять доказів вирішення питання здійснення права спільної часткової власності за згодою співвласників. Відповідач вважає, що [PERSON] за відсутності порушення його законних прав та інтересів передчасно звернувся до суду. Відповідач у відзиві зазначає, що позивач окрім частки у квартирі за адресою: [ADDRESS], володіє на праві власності трикімнатною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 04.10.2017 №99332085, в якій він і зареєстрований, тому вразі вселенні позивача у вказану квартиру за наявності у власності трикімнатної квартири загальною площею 63,2 кв.м, будуть суттєво погіршені житлові умови, як відповідача та доньки позивача [PERSON], [INFO], яка проживає у спірній квартирі та має право на користування належною позивачеві часткою у спільній частковій власності. Окрім іншого, відповідач вказує, що наданий позивачем технічний паспорт на приватизовану квартиру [ADDRESS], який наданий як доказ, був виготовлений станом на 28.08.2008 року, тобто ще до придбання колишнім подружжям [PERSON] цієї квартири. Договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості був укладений 05.10.2013 року, зареєстрований нотаріусом в реєстрі за №247. Після придбання квартири, у ній здійснювався капітальний ремонт, що могло призвести до зміни житлової та загальної площ, тому вказаний доказ є неналежним доказом у справі. Згідно рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22 січня 2016 року за [PERSON] і [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на 151/250 частин квартири [ADDRESS] та поділено це майно, виділивши кожному у власність 151/500 частин даної квартири, також визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на 99/250 частин вищезазначеної квартири. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22 вересня 2015 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2017 року за позивачем [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на 349/500 частини квартири [ADDRESS] на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.01.2016 року. Згідно технічного паспорта квартира посімейного заселення розташована на 8 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 2 кімнат житловою площею 32,9 кв.м., у тому числі 1-а кімната 14.1 кв.м., 2-а кімната 18.8 кв.м., коридор 8.0 кв.м., ванна 2.5 кв.м, вбиральня 1.0 кв.м., кухня 7.7 кв.м., балкон 2.5 кв.м., загальна площа квартири 54.6 кв.м. У відповідності з ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч.1 ст.317 цього Кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ч.1 та ч.2 ст.319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст. 321 Цивільного кодексу України, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно витягу з кримінального провадження №12015150040001835 слідчим Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 16.04.2015 року зареєстровано заяву [PERSON] П,П. щодо створення перешкод його перебуванню у квартирі [ADDRESS] з боку дружини [PERSON] У жовтні 2017 року [PERSON] подано до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області дві заяви про кримінальне правопорушення щодо погроз [PERSON] зайти у квартиру до ухвалення судового рішення по справі про вселення та пошкодити двері квартири. Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України\~ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням звернень сторін до правоохоронних органів з приводу користування квартирою, аргументи відповідача щодо передчасного звернення позивача до суду без вирішення питання здійснення спільної часткової власності є неспроможними, оскільки спір між співвласниками обєктивно існує. Доводи відповідача щодо неможливості вселення позивача до квартири з підстав створення дискомфорту для спільної дитини сторін [PERSON] суд не приймає, оскільки відповідно до ст.ст.316, 317 Цивільного кодексу України можливість користування власником своїм майном не залежить від волі інших осіб. Не є перешкодою для вселення позивача у квартиру також наявність у нього на праві власності іншого житла, а саме трикімнатної квартири, оскільки відповідно до ч.3 ст.325 ЦК України склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими, тому правомочність користування конкретною квартирою не залежить від володіння позивачем іншим житлом. Посилання відповідача на вимоги ст.47 Житлового кодексу Української РСР, якою визначено норми житлової площі в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу, не є підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог про вселення з підстав погіршення житлових умов його дитини, оскільки зазначена норма застосовується при наданні жилих приміщень громадянам, які потребують поліпшення житлових умов, а не визначає норму житлової площі у квартирі, яка знаходиться у приватній власності. Враховуючи, що позивач є власником 349/500 частини спірної квартири і на власний розсуд прагне володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а відповідач перешкоджає у здійсненні цього права, тому позов в частині вимог про вселення підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.358 Цивільного кодексу України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. З урахуванням частки позивача у праві власності на квартиру та площі житлових кімнат, а також відсутності вимог відповідача щодо визначення порядку користування житловими кімнатами з урахуванням складу її сімї, позовні вимоги в частині виділення позивачу в користування кімнати площею 18.8 кв.м. підлягають задоволенню. При цьому доводи відповідача з приводу невідповідності технічного паспорту на квартиру дійсності не враховуються, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного факту не надано. Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі ст.ст.15, 16, 316, 317, 319, 321, 325, 358, 391 ЦК України,

Outcome: approved