Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 20.07.2002 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Станично -Луганського районного управління юстиції у Луганській області, актовий запис №37. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.07.2002 між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу стало те, що під час спільного проживання (з 2008 по 2013 роки) між ними постійно виникали сварки, внаслідок чого у них сформувалися різні погляди на сімейне життя, спільне проживання та ведення спільного господарства. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного, дружина перестала приділяти увагу дитині, сімї, а з 2013 року взагалі покинула чоловіка та дитину і проживала окремо, у звязку з чим сумісне проживання та подружнє життя стало неможливим. Спір про спільне майно подружжя та місце проживання дитини відсутній. Збереження шлюбу суперечить його інтересам. Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення в газуті «Урядовий курєр», причини неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи суду не надала. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що починаючи з 20.07.2002 сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕД № 223461, виданим 06.08.2016 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Станично Луганського районного управління юстиції в Луганській області, про що складено відповідний актовий запис за № 37. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 07.09.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Станично Луганського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис № 112 (а.с.7). Дитина проживає з позивачем, як вбачається з довідки від 08.04.2015 №928003869 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції (а.с.5). Спору про її місце проживання у сторін немає. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що сімейне життя сторін не склалося у звязку з відсутністю взаєморозуміння, різних поглядів на життя, що призвело до втрати почуття взаємоповаги, довіри, розуміння та любові один до одного, зважаючи, що позивач наполягав на розірванні шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, а також зважаючи на те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст.51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved