Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], 04.06.1997 року з житлового будинку №30, що по вул. Івасюка с. Модричі Дрогобицького району Львівської області. В обґрунтування позову, покликається на те, що йому належить житловий будинок №30, по вул. Івасюка, у с. Модричі Дрогобицького району Львівської області на підставі договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріусом Самбірського районного округу Львівської області 10.07.2015 року, р. №1263. Він, [PERSON], представник позивача, проживає та зареєстрований у даному житловому будинку разом з своєю дружиною [PERSON]. Разом з тим, у будинку зареєстровані дочка : [PERSON], внучка [PERSON] та внук [PERSON], протягом останніх років життя фактично проживають у м. Львові. Однак, внуки протягом останніх років життя фактично проживають у м. Львові, де навчаються і працюють. Також проживання з відповідачами в одному будинку є неможливим, так як вони часто влаштовують сварки і бійки, принижують їх перед сусідами та родичами. Їм неодноразово доводилось викликати міліцію аби захиститись від їх нападів, що підтверджується повідомленням з Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області. Зазначають, що відповідачі не приймають участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті послуг за електроенергію та газ, чим завдають матеріальних збитків, а вони позбавлені можливості оформити субсидію. Наголошують, що будинок є власністю вищевказаного монастиря, де найближчий час будуть переведені для праці і проживання монахи для заснування Монастирського Скиту на честь Галицьких святих і Подвижників Благочестя. Вони неодноразово, усно вимагали звільнити будинок, але відповідачі не бажають та не намагаються звільнити його. Договір найму з відповідачами не укладався. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], будучи допитаним в якості свідка, позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Додатково пояснив, що з відповідачами перебуває у дуже поганих відносинах, спільне проживання є неможливим, оскільки відповідачі роблять різні пакості. Разом з тим, власник будинку змінився, як і змінилось його цільове призначення, тому таке виключає проживання відповідачів у ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відносно задоволення позову заперечили з мотивів, викладених письмово. Зокрема з тих підстав, що [PERSON] постійно проживала проживає у спірному будинку. Де також проживає [PERSON], так як навчається у м. Дрогобичі. [PERSON] дійсно навчалася та працює у м. Львові, однак весь свій час проводила саме у спірному будинку, також в такому містяться всі її особисті речі. Щодо неможливості спірного проживання, то вважають, що такий факт в деякій мірі наявний через дії [PERSON] та [PERSON] по відношенню до них. Щодо сплати комунальних послуг, то оскільки рахунки були відкриті на [PERSON], то відповідно оплата таких проводилась на його ім.»я. Звернення [PERSON] в правоохоронні органи мало місце після укладення договору дарування будинку, тому припускають, що були здійсненні у звязку з необхідність предявлення даного позову. Позивачі не вимагали їх ні усно ні письмово покинути спірний будинок. Просили у позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, однак подав письмове заперечення проти позову, де просив в такому відмовити з підстав, що й інші відповідачі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Як вбачається з копії договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу [PERSON] від 10.07.2015 року, за реєстраційним номером №1263, позивач [PERSON] [PERSON] чоловічий монастир Українсько-Автокефальної Православної Церкви є власником житлового будинку №30, що по вул. В. Івасюка с. Модричі Дрогобицького району Львівської області, який отримав в дар такий від [PERSON] ( а.с. 6-7). Відповідно до копії будинкової книги у зазначеному вище будинку є зареєстрованими, зокрема, відповідачі : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], записи про реєстрацію останніх здійснені в той час, коли будинок перебував у володінні попереднього власника [PERSON], матері для [PERSON] та відповідно баби для [PERSON] та [PERSON] (а.с.11-12). Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], оскільки така пояснила, що перебуває з відповідачами, які є її родичами, а саме [PERSON] є її донькою, а [PERSON] та [PERSON] внуками, у не приязних відносинах. Тому не бере їх до уваги, оскільки такі лише будуються на їхніх відносинах. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України і гарантуючи захист права власності, закон надає власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Отже, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника. Такі висновки також містяться в ухвалах у справах №№6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10 Верховного суду України. Враховуючи, що позивач не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), суд приходить до висновку, що з припиненням права власності особи, тобто [PERSON] на жиле приміщення члени її сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Отже, у зв'язку з відсутністю договірних відносин з власником будинку та припиненням права власності [PERSON] на будинок відповідач втратив право користування цим будинком, оскільки їх права похідні від прав колишнього власника будинку, тому позовні вимоги є підставними відповідачів слід виселити зі спірного жилого приміщення. Що стосується вимог зняття з реєстрації, то відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тому в частині таких вимог слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 1218 грн., виходячи також із сплаченого судового збору в розмірі 2436 грн. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed