Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики про надання [PERSON] в борг грошової суми в розмірі 1417526,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 55000 доларів США. Відповідно до пп. а п. 2.2. договору позики від 07.08.2019 року сторони за цим договором домовились про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 28 лютого 2021 року. При цьому, повернення позичених грошей буде становити еквівалент 55000 доларів США за курсом продажу на день передачі грошей. Також, сторонами визначено графік повернення платежів. На виконання даного договору [PERSON] було передано, а [PERSON] отримано грошові кошти в розмірі 1417526,00 грн. На підтвердження цього [PERSON] особисто було надано розписку про отримання коштів в борг у розмірі 1417526,00 грн. від 07.08.2019 року. Зазначив, що відповідач свої зобов`язання відповідач не виконав, встановлених договором строків не дотримався, борг не повернув. 17.09.2020 року позивач надіслав на поштову адресу відповідача заяву про досудове врегулювання спору з вимогою повернути кошти. Вказана вимога була проігнорована відповідачем. Таким чином, позивач, крім основного боргу в сумі 1417526 грн. має право на отримання від відповідача, нараховані штрафні санкції, а саме 3 % річних та відшкодування інфляційних втрат відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України, а також сплати штрафу в розмірі десяти відсотків від несплаченої суми відповідно до умов договору позики. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.10.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 19.10.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. 02.11.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні шляхом повного фіксування. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.11.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні відмовлено. Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Судом встановлено, що 07.08.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики про надання [PERSON] в борг грошової суми в розмірі 1417526,00 грн. Відповідно до п. 1 договору позики від 07.08.2019 року позичальник [PERSON] отримав від позикодавця [PERSON] , а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1417526 (один мільйон чотириста сімнадцять тисяч п`ятсот двадцять шість) гривень, що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США за курсом їх продажу в ПАО Приватбанк (25.7732 UAH за 1 USD). Відповідно до пп. а п. 2.2. договору позики від 07.08.2019 року сторони за цим договором домовились про те, що остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 28 лютого 2021 року. При цьому повернення позичених грошей буде становити еквівалент 55000 (п`ятдесяти п`яти тисяч) доларів США за курсом продажу в ПАО Приватбанк, або будь-якого комерційного банка України (за вибором позикодавця) на день передачі грошей). Відповідно до пп. b п. 2.2 договору позики від 07.08.2019 року сторонами визначено наступний графік повернення грошей до 01 листопада 2019 року - 5 000 (п`ять тисяч) доларів США; до 01 лютого 2019 року - 10000 (десять тисяч) доларів США; до 01 травня 2020 року - 10000 (десять тисяч) доларів США; до 01 серпня 2020 року - 10 000 (десять тисяч) доларів США; до 01 листопада 2020 року - 10000 (десять тисяч) доларів США; до 01 лютого 2021 року - 10000 (десять тисяч) доларів США На виконання даного договору [PERSON] було передано, а [PERSON] отримано грошові кошти в розмірі 1417526,00 грн. На підтвердження цього [PERSON] особисто було надано розписку про отримання коштів в борг у розмірі 1417526,00 грн. від 07.08.2019 року. Відповідно до п. 4 договору позики від 07.08.2019 року будь-яка затримка оплати чергового платежу повинна бути узгоджена з позикодавцем попередньо, не менше ніж за 20 (двадцять) діб до настання чергової дати оплати. Узгодження має бути надано позикодавцем у письмовому вигляді написано власноруч, або в листуванні електронною поштою з/за адресами, вказаними в реквізитах Договору. При цьому відтермінування чергового платежу не може бути більше ніж 30 (тридцять) діб. Відповідно до п. 6 договору позики від 07.08.2019 року при неповерненні будь-якої суми або частини суми чергового платежу або порушенні графіку чи додаткових домовленостей між сторонами, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України, та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати штрафу в розмірі десяти відсотків від несплаченої суми. До теперішнього часу свої зобов`язання відповідач не виконав, встановлених договором строків не дотримався, борг не повернув. 17.09.2020 року позивач надіслав на поштову адресу відповідача заяву про досудове врегулювання спору з вимогою повернути кошти. Дана обставина підтверджується описом вкладення в цінний лист та витягом з сайту «Укрпошта». Зазначена вимога була залишена відповідачем без уваги. У зв`язку з порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики позивач просив стягнути з відповідача 300000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до вимог ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України ). 1. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошове суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України). Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видав кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також: засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зробив ВСУ в постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц Згідно із ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, зарахування коштів, що позичались на його банківський рахунок. Оскільки, у визначені строки, кошти відповідачем повернуті не були, у позивача є підстави для звернення з даним позовом до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачається, що за порушення строків здійснення оплати, встановлюється відповідальність як за договором так і на загальних законодавчих підставах. В той же час, Велика Палата Верховного Суду постановою від 16 травня 2018 року по справі №686/21962/15-ц зазначила: за змістом статей 524, 533-535 і 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. З аналізу норм ст. 625 Цивільного кодексу України випливає, що у вказаній статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Таким чином, позивач, крім основного боргу в сумі 1417526,00 грн. має право на отримання від відповідача нарахованих штрафних санкцій, 3 % річних та відшкодування інфляційних втрат відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України, а також сплати штрафу в розмірі десяти відсотків від несплаченої суми відповідно до умов договору позики. Згідно розрахунку наданого позивачем сума 3% річних за користування грошовими коштами за період з 02.11.2019 року по 23.09.2020 року складає 38245,83 грн., інфляційні збитки в сумі 18427,84 грн., штраф в розмірі десяти відсотків від несплаченої суми відповідно до умов договору позики становить 141752,60 грн. Вказаний розрахунок є вірним, відповідачем у справі не оспорювався. Отже, станом на 23.09.2020 року відповідач має сплатити на користь позивача заборгованість в сумі 1417526,00 грн. - сума основного боргу; 38245,83 грн. - 3% річних; 18427,84 грн. - інфляційні збитки, 141752,60 грн. -10% штрафу, що разом складає 1615952,27 грн. При цьому, позивач просить стягнути з відповідача частину боргу в сумі 300000,00 грн., що є його виключним правом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 07.08.2019 року в сумі 300000,00 грн Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за договором позики достовірно встановлений судом, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У зв`язку з тим, що відповідачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 3000,00 грн. Позивач також просив стягнути витрати на правничу допомогу, на що слід зазначити наступне. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 16.09.2020 року між сторонами був укладений договір про надання адвокатських послуг № 634/1. Позивачем на користь Адвокатського об`єднання здійснена часткова попередня оплата за правничі послуги па загальну суму 6000 грн. Адвокатом надані, серед іншого, наступні юридичні послуги, а саме: складання вимоги про досудове врегулювання спору та направлення вказаної вимоги; складання та подання адвокатського запиту по авто; отримання витягу по майну 3600 грн. 00 коп.; складено на направлено досудову вимогу - 800 грн.; складено на направлено запит по нерухомому майну у БТИ - 800 грн.; сформовано витяг з Єдиного державного реєстру нерухомого майна - 800 грн.; складання та подання позовної заяви до суду - 3600 грн. Вказані обставини підтверджуються рахунком-фактурою № СФ-0000147 від 16.09.2020 року: рахунком-фактурою № СФ-0000157 від 17.09.2020 року, платіжним дорученням № 757007 0.1 від 16.09.2020 року, платіжним дорученням № 76799941.1 від 21.09.2020 року, а також додатком № 1 до договору про надання адвокатських послуг №636/1 від 16.09.2020 року. Всього позивачем очікується понести витрати на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн., які також, додатково складаються з: виїзд в судове засідання - 2600,00 грн.; складання відповіді па відзив 2600 грн.; виїзд в суд для ознайомлення з матеріалами справи - 1200,00 грн.; складання апеляційної скарги на ухвалу суду - 2600,00 грн. В матеріалах даної справи містяться акти надання послуг у яких вказано вид правової допомоги, час протягом якого надавалась кожна послуга та її вартість. ЦПК містить норми, які визначають процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Отже за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому, норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №280/2635/20 від 21.01.2021 року. Однак, суд вважає, що витрати, які позивач очікував понести за виїзд в судове засідання - 2600,00 грн.; складання відповіді на відзив 2600 грн.; виїзд в суд для ознайомлення з матеріалами справи - 1200,00 грн.; складання апеляційної скарги на ухвалу суду - 2600,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки розгляд справи розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику часників справи, а тому судове засідання не проводилось. Відповідач відзив на позовну заяву не подавав та в свою чергу представником позивача відповіді на відзив також не подавалось. З матеріалами справи представник позивача не ознайомлювався та витрати за складання апеляційної скарги є передчасними. Отже, стягненню підлягають вже понесені позивачем витрати на загальну суму 6000,00 грн.

Outcome: partial