Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідач про стягнення боргу за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10 січня 2018 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про споживчий кредит № ДКХ-1970 про надання останньому кредиту в сумі 28000 грн. 00 коп. строком на 12 місяців до 10 січня 2019 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти зі сплатою за користування кредитом відсотків згідно умов договору в розмірі 0,001% та плати за надання кредиту 40 грн. 66 коп. Позивач виконав належним чином свої обов`язки за договором, а відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання по кредитному договору в повному обсязі не здійснював оплату по кредиту, зробивши останній платіж 15\~листопада 2018 року, хоча повинен був сплачувати кредит щомісячно до 10\~січня 2019 року включно, у зв`язку з чим станом на 15 травня 2019 року відповідач має заборгованість в розмірі 43728 грн. 62 коп. з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 4903 грн. 85 коп., заборгованість за платою 24517 грн. 32 коп., заборгованість по відсотках 00 грн. 38 коп., 100% річних, відповідно до п. 4.7.3 кредитного договору 11365 грн. 58 коп., інфляційні нарахування 941 грн. 49 коп., а також штраф 2000 грн. Тому вимушені звернутись до суду з вимогою про стягнення з відповідача вказаних сум. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву, згідно якої просить суд про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с. 44). Представник відповідача в судовому засіданні позов визнала частково в частині стягнення з відповідача 4903 грн. 85 коп. в іншій частині позов не визнала, та просила в задоволені їх відмовити з підстав викладених у відзиві на позов. Згідно поданого відзиву 11 серпня 2020 року, відповідач вважає, що відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачем не повинні були нараховуватись штрафні санкції, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом, оскільки відповідач є військовослужбовцем (а.с.\~59-61). Позивачем 08 вересня 2020 року на адресу суду надано відповідь на відзив, згідно якого вважають, що доводи відповідача викладені у відзиві є необґрунтованими та помилковими, і тому просили задовольнити позов в повному обсязі (а.с. 82-85). Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов`язання є кредитний договір, який укладається між сторонами відповідно до вимог ст.ст. 1046-1050, 1054-10561 ЦК України та відповідно до ст. 629 цього Кодексу є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, при цьому кредитний договір укладається в письмовій формі. Судом встановлено,\~що між позивачем та відповідачем 10 січня 2018 року був укладений Договір про споживчий кредит № ДКХ-1970 про надання відповідачу кредиту в сумі 28000 грн. 00 коп. строком на 12 місяців до 10 січня 2019 року, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти зі сплатою за користування кредитом відсотків згідно умов договору в розмірі 0,001% та плати за надання кредиту 40 грн. 66 коп. (а.с. 17-20). Пунктом 4.7 договору визначено, що у разі порушення позичальником виконання зобов`язань зі сплати платежів за договором, можуть настати правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу згідно графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором згідно статті 625 ЦК України. Відповідно до додатку до Договору про\~споживчий кредит\~№ ДКХ-1970\~від 10\~січня 2018\~року,\~а саме графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань відповідач повинен сплачувати щомісячні платежі у розмірі 3570 грн. 00 коп. з лютого 2018 року по грудень 2018 року та у розмірі 3570 грн. 01 коп. в січні 2019 року (а. с. 19). Додатковим договором № 1 від 26 грудня 2018 року до Договору про споживчий кредит № ДКХ-1970 від 10 січня 2018 року, сторони змінили п. 2.5 договору і встановили плату за надання кредиту в розмірі 162 грн. 63 коп. (а.с. 20). Відповідно до видаткового касового ордеру від 10 січня 2018 року позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу кошти за Договором про споживчий кредит № ДКХ-1970 від 10 січня 2018 року в розмірі 28000 грн. (а.с. 30). Вказані обставини визнані представником відповідача і не оспорюються ними. Згідно розрахунку заборгованості, а саме бухгалтерської довідки, заборгованість відповідача перед позивачем становить 43728 грн. 62 коп. з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 4903 грн. 85 коп., заборгованість за платою 24517 грн. 32 коп., заборгованість по відсотках 00 грн. 38 коп., 100% річних, відповідно до п. 4.7.3 кредитного договору 11365 грн. 58 коп., інфляційні нарахування 941 грн. 49 коп., а також штраф 2000 грн. (а.с. 31). Як вбачається з довідки Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба №3/631, [PERSON] перебуває на військовій службі в Харківському національному університету повітряних сил, зарахований на навчання з числа військовослужбовців за контрактом з 01 серпня 2015 року (а.с.\~63). Відповідно до скороченого витягу з послужного списку особової справи лейтенанта [PERSON] на військову службу призваний з 18 квітня 2013 року де перебуває по теперішній час (а.с. 94) . Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі, банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Водночас, статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18, від 25 вересня 2019 року у справі № 521/9626/15-ц, провадження № 61-33908св18, від 19 травня 2020 року у справі № 263/15228/16-ц, провадження № 61-39227св18. Таким чином, з оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період, який не скасовано, відтак, діє дотепер. У зв`язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи відповідача, проте, що відносно нього, як військовослужбовця, не повинні були нараховуватись проценти з платою за кредит, інфляційні нарахування та штраф, оскільки відповідач є і був військовослужбовцем в період вказаних нарахувань і у відповідність до зазначених норм матеріального права звільнений від таких нарахувань протягом особливого періоду. Таким чином суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за основною сумою кредиту в розмірі 4903 грн. 85 коп., в задоволені іншої частини позову слід відмовити. Суд не приймає доводи позивача про те, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, зокрема, щодо плати, інфляційних втрат та спеціальної відповідальності, які передбачена приписами ст. 625 ЦК України, що не зазначені у даному законі, оскільки вони зроблені внаслідок неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права та не узгоджуються з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки підлягає стягненню на користь позивача судовий збір сплачений ним під час звернення з позовом до суду (а.с. 9). На підставі викладеного, Закону України «Про соціальний\~і правовий\~захист військовослужбовців\~та членів\~їх сімей» ст.ст. 526-530, 533, 536, 610-615, 626, 1054-10561 ЦК України;

Outcome: partial