Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення штрафу за порушення зобов`язань. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що він, як фізична особа-підприємець, здійснює свою господарську діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця. В межах та з метою здійснення своєї діяльності, ним було утворено комерційний бренд, компанія - TechnoCase Company Group. Здійснення цієї підприємницької діяльності потребує певних інтелектуальних напрацювань, які використовуються в ході здійснення господарської діяльності. Як зазначає позивач, в своєї господарській діяльності ним, як суб`єктом господарської діяльності, використовується комерційна таємниця. 22 лютого 2020 року між ним, як компанією TechnoCase Company Group з одного боку, та відповідачем - громадянином [PERSON] , було укладено угоду про нерозголошення ним комерційної таємниці, в зв`язку з його працевлаштуванням. Відповідачем було підписано зобов`язання про нерозголошення комерційної таємниці. Не дивлячись на цю угоду, відповідач [PERSON] розголошував комерційну таємницю без згоди її власника, яку він отримав у зв`язку з професійною діяльністю, стороннім особам, в тому числі і конкурентам по бізнесу, чим заподіяв йому, як суб`єкту господарської діяльності, значну шкоду, та зашкодив діловій репутації. Таким чином, в порушення укладеної 22 лютого 2020 року Угоди, відповідач порушив свої зобов`язання, та умови угоди, за що передбачена відповідальність у вигляді фінансових стягнень. Так, п.2 угоди передбачено неустойку-штраф в розмірі 1100 неоподаткованих мінімумів, що на цей час становить 18700 грн. за порушення відповідачем своїх зобов`язань. Пунктом 3 угоди передбачено, що якщо відповідач звільниться менш ніж за 12 місяців з моменту укладання трудового договору, він зобов`язаний сплатити суму в розмірі 700 неоподаткованих мінімумів, що на цей час становить 11900 грн. Таким чином, в разі порушення відповідачем зобов`язання загальна сума його виплат складає - 30600 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі. Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що позивачем було порушено вимоги трудового і цивільно-правового законодавства, зобов`язального права, порядку зайняття господарською діяльністю. Будь-якої комерційної таємниці ним розголошено не було, крім того він звільнився у березні 2021 року та ніяких претензій з боку позивача не було. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 лютого 2020 року між [PERSON] та відповідачем - громадянином [PERSON] , було укладено цивільно-правову угоду на виконання робіт продавця непродовольчих товарів. Відповідно до п.1.1 цивільно-правової угоди Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання виконати такі роботи (надати послуги): прийом, підбір та комплектування товару, обслуговувати покупців, показ та демонстрація товару, консультування щодо властивостей, якості, правил догляду за ними, цін, моди поточного сезону. П.2.2 - за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду в розмірі 1836 грн. Крім того, 22 лютого 2020 року між підприємством TechnoCase Company Group та [PERSON] було підписано угоду, відповідно до п.1 якої працівник - [PERSON] зобов`язується протягом двох днів з моменту розірвання трудового договору з підприємством не мати трудових відносин, не співпрацювати, не надавати консультаційних послуг підприємствам, установам та організаціям, фізичним особам - підприємцям, які займаються діяльністю в сфері: портативної електроніки, мобільних та комп`ютерних аксесуарів та не вести діяльність самому в сфері: портативної електроніки, мобільних та комп`ютерних аксесуарів. Пункт 2 угоди передбачено, що у разі порушення працівником угоди, працівник зобов`язаний у добровільному порядку сплатити підприємству неустойку-штраф в розмірі 1100 неоподаткованих мінімумів. Пунктом 3 угоди передбачено, що якщо працівник звільниться менш ніж за 12 місяців з моменту укладання трудового договору, він зобов`язаний сплатити суму в розмірі 700 неоподаткованих мінімумів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.ст. 202,203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України) За змістом ст.ст. 610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року). Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року). У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень зазначається, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що відповідач не виконав взяті на себе обов`язки, передбачені умовами угоди від 22.02.2020 року. Однак, судом встановлено, що вказана угода укладалась між відповідачем та підприємством TechnoCase Company Group, зобов`язання по сплаті неустойки та штрафу відповідач згідно угоди мав перед вказаним підприємством, позивачем суду не надано належних доказів на підтвердження посилань, що він є засновником або директором підприємства TechnoCase Company Group, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дані щодо реєстрації підприємства TechnoCase Company Group відсутні. А отже сам факт підписання позивачем угоди від 22.02.2020 року, якою передбачена матеріальна відповідальність відповідача, що є предметом даного позову, не є доказом, що він є стороною даного правочину, а отже у даному випадку [PERSON] є неналежним позивачем та права вимоги до відповідача у останнього відсутнє. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed