Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.03.2014 року між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 233. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. На момент звернення з позовом до суду сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують. Добровільної згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, а тому просити визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] . 27.11.2019 року до спільного розгляду з первісним позовом судом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що 04.03.2014 року між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 233. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом із сином переїхали до зареєстрованого місця проживання позивачки за зустрічним позовом. Добровільної згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, а тому просити визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Відповідачка та її представниця в судовому засіданні проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника третьої особи. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлене наступне. 04.03.2014 року між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 233. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 29.10.2018 року. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 15.01.2019 року, складеного працівниками Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, як органом опіки та піклування, у квартирі [ADDRESS] постійно проживають [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , [INFO] . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання дітей. Дитина відвідує дитячу академію футболу, кошти за відвідування якої сплачує батько. Як зазначено у вищевказаному висновку, мати дитини проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, в даній квартирі створені належні умови для проживання дитини. З даного висновку вбачається, що Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація рекомендує визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] . Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За приписами статті 161 СК України. якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. В судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вони знайомі з позивачем зі школи та він є хрещеним батьком дитини, який знає її з народження. Зазначає, що як позивача, так і відповідачку характеризує позитивно як батьків. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона була вихователем [PERSON] в ДНЗ №572 протягом 2 років. Вказує на те, що батьки [PERSON] брали участь у його житті, однак частіше до садочку приходила мати - [PERSON] . При розгляді даного спору, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством передбачено ряд гарантій неповнолітніх дітей, які мають бути дотримуватись як їх батьками так і органами державної влади, при вирішенні спорів між ними. Зокрема, статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною це реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно ч.1, 2 ст.12 цього ж закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст.15 цього ж Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені в суді у порядку, встановленому законом. Як вбачається зі змісту ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Дана справа тривалий час перебувала у провадженні суду. За цей час між сторонами досягнуто домовленість з приводу спільної участі у житті дитини, згідно якої дитина проживає почергово у кожного з батьків, участь у її вихованні та утриманні вони приймають спільно. Судом встановлено, що і [PERSON] , і [PERSON] є гарними батьками для свого сина, беруть активну участь у його житті, займаються виховання, утримують матеріально. Всі рішення щодо дитини намагаються приймати спільно, дбаючи про найкращі інтереси дитини. Отже, між сторонами склався такий порядок участі у житті сина, який не потребує визначення його місця проживання з одним з батьків. Визначення місця проживання дитини з одним з батьків може негативно вплинути на інтереси дитини, які в даний час забезпечуються обома батьками за визначеною між ними згодою. В подальшому, у зв`язку зі змінами у ставленні когось з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, зміна прихильності дитини до когось одного з батьків питання про визначення місця проживання дитини може бути предметом повторного розгляду органу опіки та піклування чи суду. Також суд враховує те, що на момент вирішення справи [PERSON] виповнилось 7 років, останні два роки (час перебування справи в провадженні суду) він почергово проживає з обома батьками і, на думку суду ця обставина та вік дитини, не дозволяє суду встановити особисту прихильність дитини до когось одного з батьків. В даній справі опитування судом дитини визнається недоцільним, зважаючи на те, що прибуття дитини до суду залучатиме її до конфлікту між батьками, який фактично ними вже і вирішений. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів щодо невідповідності інтересам дитини дотримання в подальшому почергового проживання з обома батьками суд приймає рішення про те, що визначений в ході розгляду справи порядок відповідає найкращим інтересам дитини. При цьому, доводи щодо необхідності визначення місця проживання позивачем за первісним позовом [PERSON] фактично зводяться до того, що [PERSON] має намір виїхати на постійне місце проживання за кордон і задля уникнення виїзду з нею дитини він звертається до суду з даним позовом. У зустрічному позові позивачка [PERSON] посилається на те, що проживання дитини з нею відповідає інтересам дитини. Звертає увагу на те, що проживає з батьками, які беруть активну у житті онука, а [PERSON] проживає з матір`ю, яка має інвалідність і обмежена у пересуванні. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] зазначила, що деколи вони з [PERSON] не можуть досягти згоди щодо матеріального утримання дитини, необхідності придбання йому певних речей, тощо. Аналіз заявлених вимог дозволяє суду дійти висновку про те, що обоє з батьків, пред`являючи позови до суду про визначення місця проживання сина з одним з них, керуються не найкращими інтересами дитини, а таким шляхом намагаються владнати власні протиріччя, що фактично призведе до маніпулювання життям та інтересами дитини. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини і відсутність порушення прав, свобод чи інтересів як самих позивачів (за обома позовами), так і дитини, у зв`язку з чим ухвалює рішення про відмову у задоволенні і первісного і зустрічного позовів в даній справі. З викладеного,

Outcome: dismissed