Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним невиконанням судових рішень та злісним порушенням особистих немайнових прав. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій він просив позов задовольнити з підстав, які викладені ним у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Представник відповідачів [PERSON] прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, просила в позові відмовити з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Державне казначейство України явку уповноваженого представника до суду повторно не забезпечило, про причини неявки суду не сповістило, про дату та час судового засідання повідомлялося належним чином. Письмового відношення Державного казначейства України до заявлених позовних вимог до суду не надходило. Вислухавши пояснення представника відповідачів, ознайомившись із матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи із наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. 17 грудня 2010 року [PERSON] звернувся до [PERSON] прокурора України із запитом про надання інформації (а.с. 15-17), в якому вимагав надати вичерпну відповідь за кожним із зазначених ним у запиті пунктів, зокрема, щодо підставності та вмотивованості поданого Головним управлінням Державного казначейства України в Івано-Франківські області клопотання про вступ прокурора в адміністративну справу, підставності такого вступу прокурора, надання копій документів та надання правової інформації у формі письмових пояснень. Супровідним листом [PERSON] прокуратури України №05/2/1-р від 10 січня 2011 року звернення [PERSON] направлено для організації наведених доводів та, за наявності підстав, вжиття заходів реагування, до прокуратури Івано-Франківської області. Листом №05-114/03 від 10 лютого 2011 року Прокуратура Івано-Франківської області повідомила [PERSON] про те, що підставність правомірності вступу прокурора у справу є предметом судового розгляду, а тому питання, викладені у зверненні, будуть в подальшому досліджені при розгляді справи по суті. 09 березня 2011 року [PERSON] звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до [PERSON] прокуратури України, прокуратури Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності незаконними щодо розгляду звернення та зобовязання вчинити дії. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2011 року (справа №2а-8/08//11/0970), залишеною без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року, позов задоволено частково; визнано протиправними дії [PERSON] прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області щодо порушення строків розгляду запиту про надання інформації [PERSON] від 17.12.2010 року; зобовязано прокуратуру Івано-Франківської області розглянути запит про надання інформації [PERSON] від 17.12.2010 року та надати [PERSON] вичерпну відповідь по питаннях, зазначених у даному запиті; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 29 травня 2014 року [PERSON] звернувся до Прокурора Івано-Франківської області із заявою про необхідність виконання рішення суду, яке набрало законної сили, в якій також повідомив про зміну поштової адреси. Листом №05/2-1041-14 від 26 червня 2014 року (а.с. 84-86) Прокуратура Івано-Франківської області надала заявнику інформацію по зазначених у його зверненні запитуваних пунктах. В подальшому, Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року касаційну скаргу прокуратури Івано-Франківської області задоволено частково; Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 5 квітня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позов [PERSON] до [PERSON] прокуратури України, прокуратури Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності незаконними, зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправними дії [PERSON] прокуратури України щодо порушення строків розгляду запиту на інформацію і направлення звернення [PERSON] від 17 грудня 2010 року за належністю до прокуратури Івано-Франківської області; зобов'язано [PERSON] прокуратуру України розглянути запит на інформацію і скаргу [PERSON] від 17 грудня 2010 року у відповідності до вимог Законів України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» та від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян»; в решті позову відмовлено. Заявою від 27 січня 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] прокурора України із повідомленням про необхідність виконання постанови суду касаційної інстанції, в якій також зазначив поштову адресу, на яку слід направити відповідну відповідь. Листом №19/4-173вих-16 від 05 лютого 2106 року [PERSON] прокуратурою України на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року в межах компетенції надано заявнику відповідь; повідомлено, що в частині запитуваної інформації запит направлено за належністю до прокуратури Івано-Франківської області. 15 лютого 2016 року Прокуратурою Івано-Франківської області на адресу [PERSON] направлено лист №19-17вих-16, в якому на виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року надано відповідну інформацію. Листом №05/4-1-12799-11 від 18 лютого 2106 року [PERSON] прокуратурою України надано відповідь на заяву [PERSON] від 27 січня 2016 року про виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року. 24 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до [PERSON] прокурора України з інформаційним запитом, в якому просив надати йому відповідні матеріали перевірки, проведеної за його заявою, а також іншої інформації. Листом №19/4-337вих-16 від 04 березня 2016 року [PERSON] прокуратура України надала [PERSON] інформацію стосовно проведеної за його заявою перевірки, розяснила окремі положення законодавства про звернення громадян. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на неповноту та неналежність надання органами прокуратури відповіді на його запит від 17 грудня 2010 року, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом про відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому незаконним невиконанням судових рішень та злісним порушенням його особистих немайнових прав. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проаналізувавши зміст викладених в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях доводів позивача, суд звертає увагу на те, що фактично, обґрунтовуючи даний позов, позивач факт завдання йому моральної шкоди повязує з невиконанням (неналежним виконанням), на думку позивача, судових рішень, які набрали законної сили. При цьому, як встановлено судом, на виконання Постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 квітня 2011 року (справа №2а-8/08//11/0970), залишеної без змін Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року, як і Постанови Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року, прокуратурою Івано-Франківської області та [PERSON] прокуратурою України [PERSON] було надано відповіді. В той же час, незгода заявника (позивача) з конкретним змістом таких відповідей, є його власною субєктивною думкою, яка, в разі її обґрунтованості, може бути предметом перевірки, але виключно в рамках належної правової процедури. Суд звертає увагу на те, що в рамках даної цивільної справи в суду відсутні повноваження оцінювати зміст відповідей прокуратури Івано-Франківської області та [PERSON] прокуратури України, які надавалися на запит [PERSON] та на виконання рішень адміністративного суду, на їх відповідність матеріалам відповідної адміністративної справи та змісту резолютивної частини судового рішення, прийнятого в порядку Кодексу адміністративного судочинства України. Так, чинним Кодексом адміністративного судочинства України врегульовано порядок судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах. Зокрема, відповідно до частини 9 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. Саме визначена статтею 267 Кодексу адміністративного судочинства України процедура судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах є належним способом захисту прав позивача в адміністративній справі, на користь якого прийнято відповідне судове рішення, в тому разі, якщо, на його думку, відповідачем (субєктом владних повноважень) постанову суду виконано не в повному обсязі або неналежним чином. Докази на підтвердження того, що [PERSON] в порядку, визначеному частиною 9 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України звертався до адміністративного суду з відповідним позовом, і що дії/бездіяльність відповідачів на виконання вищенаведених постанов адміністративного суду було визнано протиправними, в матеріалах справи відсутні. Стосовно посилання [PERSON] в позовній заяві на тривалість надання органами прокуратури відповідей на його запит, суд зауважує на тому, що відповідні відповіді [PERSON] відповідачами не надавалися, однак, не погоджуючись з їхнім змістом, позивач в порядку адміністративного судочинства звертався до суду з позовом про зобовязання надати відповідь. Крім того, аналізуючи сам зміст запиту позивача від 17 грудня 2010 року, суд звертає увагу на те, що фактично у вказаному запиті [PERSON] висловив свою незгоду із вступом прокуратури до участі в адміністративній справі за його позовом, яка на той час розглядалася в Івано-Франківському міському суді Івано-Франківської області, у звязку з чим просив орган прокуратури у відповіді на запит обґрунтувати підставність такого вступу прокуратури до участі у справі, зазначивши, зокрема, субєкта, який створює загрозу інтересам держави (загрозу їх порушення). В контексті вищевикладеного суд вважає за необхідне зазначити, що вступ органу прокуратури до участі в адміністративній справі є процесуальним питанням, яке вирішується адміністративним судом в рамках конкретного судового провадження та в рамках відповідної процесуальної процедури. В разі ж незгоди будь-якого учасника судового процесу з відповідним процесуальним рішенням суду про допуск (залучення) органу прокуратури до участі у справі, він повинен реалізовувати надані йому процесуальні права в рамках встановленої процесуальним законом процедури (зокрема, висловити свої заперечення в апеляційній скарзі на судове рішення в разі її подання). При цьому, суд не заперечує права особи (позивача в адміністративній справі) на звернення до [PERSON] прокуратури України із заявою щодо підстав вступу органу прокуратури до участі у конкретній судовій справі, однак власна позиція позивача щодо відсутності таких підстав вступу до справи не означає факту протиправності таких дій, як і не є підставою для завдання йому моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що в даній цивільній справі позивачем не доведено як самого факту завдання йому моральної шкоди (її конкретних проявів та розміру), так і протиправності відповідних дій відповідачів, а також причинного звязку між зазначеними фактами. Належні докази, які б підтверджували вищезазначені обставини, в матеріалах справи відсутні. Щодо посилання позивача на порушення відповідачами при розгляді його запиту законодавства про інформацію, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту таких порушень, оскільки відповіді на запит [PERSON] відповідачами надавалися. Крім того, належних доказів на обґрунтування причинного звязку між строками надання таких відповідей та фактом завданої позивачу моральної шкоди (який також не доведено належними засобами доказування) позивачем не надано, а судом відповідних обставин не встановлено. За наведених вище обставин, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ЦК України, ЗУ «Про звернення громадян», КАС України,

Outcome: dismissed