Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу між ним та [PERSON] , посилаючись на те, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 28.01.1995 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Протягом тривалого часу сімейні відносини між сторонами не складалися, оскільки вони втратили відчуття взаємоповаги та любові один до одного, між ними відсутнє будь-яке порозуміння стосовно побутового життя та подальшого сімейного життя. Починаючи з кінця січня 2021 р. шлюбні відносини між сторонами припинено, жодного бажання або наміру стосовно їхнього поновлення позивач не має. Вважає, що будь-яке налагодження сімейних стосунків та збереження шлюбу неможливе. Спільна дитина сторін вже є дорослою, самостійною особою, а тому позивач наразі взагалі не вбачає підстав для збереження шлюбу. 23.02.2021 р. позивач звернувся до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) із заявою про розірвання шлюбу подружжя, яке не має дітей, проте актовий запис складено не було, оскільки відповідач звернулася до Відділу із заявою про не розгляд заяви про розірвання шлюбу. У зв`язку із цим, позивач вимушений звернутись до суду із позовом про розірвання шлюбу, оскільки не має жодного бажання перебувати у шлюбних відносинах з відповідачем. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова. [PERSON] від 08.06.2021 р. провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У відповідності до ст. 178 ЦПК України 26.07.2021 р. відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому вона вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що представником позивача не надано жодного письмового доказу, що хтось із подружжя звертався до поліції щодо скандалів і бійок між сторонами у справі. В дійсності сімейні відносини у неї з позивачем були абсолютно нормальні, між ними не було ані скандалів, ані спроб вирішення сімейних спорів шляхом застосування фізичної сили. В дійсності сторони продовжують і на теперішній час вважати, що сімейні відносини в певній формі мають місце. Крім того вважає, що твердження представника позивача про те, що будь-яке налагодження сімейних стосунків та збереження шлюбу неможливе, є лише його припущеннями, оскільки сімейні відносини між сторонами продовжуються, та сам позивач, остаточно ще не визначився з питанням щодо їх подальших сімейних відносин. Відповідачка вважає, що факт набуття повноліття дитиною ніяким чином не є обставиною, яка має стати причиною розлучення подружжя, оскільки більшість сімейних пар продовжують проживати щасливо у шлюбі і після набуття повноліття їх дітьми. Причиною подачі позивачем до Відділу заяви про розірвання шлюбу стала тимчасова захопленість позивача до дуже молодої жінки, проте відповідач з метою збереження сім`ї подала заяву про відмову у розірванні шлюбу. У зв`язку з цим, відповідач вважає, що є всі підстави для збереження сім`ї та просила відмовити у розірванні шлюбу. На підставі ст. 179 ЦПК України 04.08.2021 р. представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що не погоджується з викладеними у відзиві доводами, посилаючись на те, що у позовній заяві зазначалось про те, що сімейні відносини не склались, що не обов`язково повинно мати наслідком застосування фізичної сили або вчинення протиправних дій, тому посилання відповідача на відсутність доказів виклику поліції є неспроможними. Відповідач, самостійно наділивши себе повноваженнями вирішувати за обох з подружжя, зазначила, що вони із позивачем й досі вважають, що сімейні відносини між ними існують, проте, це не відповідає дійсності, адже позивач вже більше ніж півроку проживає окремо, вважає, що сім`ї з відповідачем вже в них немає, сімейні стосунки припинені. Позовна заява була підписана позивачем особисто та відповідала його волі, а тому його бажання не є припущеннями його представника. Позивач з січня 2021 р. проживає окремо від відповідача, не з якоїсь поважної причини, а за власним бажанням, спільного побуту з відповідачем не веде, а тому про жодні сімейні стосунки не йдеться. Крім того, з огляду на проміжок часу, який вже пройшов та не повернення позивача до відповідача, він вже якраз остаточно визначився щодо свого подальшого життя. Крім того, наявність у сторін вже дорослого сина не можу бути підставою для збереження сім`ї. Також вважає, що надання строку на примирення подружжю буде необґрунтованим та безпідставним, буде суперечити волі та інтересам позивача, оскільки він не бажає зберігати шлюбні відносини. У відповідності до ст. 182 ЦПК України 10.08.2021 р. відповідач подала до суду заперечення на відзив, в яких просила надати сторонам строк на примирення 6 місяців, оскільки подальше збереження шлюбу не буде суперечити волі та інтересам позивача, та просила відмовити у задоволенні позову. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та розпорядження в.о. керівника апарату суду №02-13/117 від 27.10.2021 року про повторний авторозподіл справ в провадження судді Янцовської Т.М. надійшла справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 01.11.2021 року позовну заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих суду доказів, приходить до наступного. Встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.01.1995 р., про що свідчить повторне свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 43. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.ст.110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ч.3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинились, спільне господарство не ведуть, шлюб існує лише формально, збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Спору про поділ спільного майна та взаємних претензій у сторін немає. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Суд, приймаючи до уваги обставини життя подружжя, прийшов до висновку, що шлюб на підставі ст.112 Сімейного Кодексу України належить розірвати, оскільки між сторонами втрачені почуття взаєморозуміння і поваги, шлюбні стосунки припинились і перебування їх у шлюбі носить формальний характер, примирення між подружжям неможливе і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін.

Outcome: approved