Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про стягнення додаткових витрат на дітей за попередній час, зазначивши, що з 17 липня 1999 року перебувала у шлюбі з відповідачкою який у подальшому було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей - сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Діти на момент вирішення даного спору проживають з відповідачем. У травні - червні 2018 року відповідачка в односторонньому порядку повністю та категорично відмовилася від спільного утримання дітей та спільних витрат на їх утримання як і на утримання спільного майна, необхідного для створення належних умов проживання спільних дітей. Проте, відповідач продовжував та продовжує самостійно утримувати сім`ю та майно. У грудні 2018 року, позивач звернувся з офіційним листом до відповідачки, в якому запропонував їй приймати участь у матеріальному забезпеченні дітей у співвідношенні 50/50 %. Проте, Відповідач не прийняла дану пропозицію. У зв`язку із цим, позивач самостійно та одноособово продовжив здійснювати витрати на утримання їх спільних з відповідачкою дітей виключно за рахунок свого особистого заробітку. Позивач зазначив, що за особисто зароблені ним кошти, впродовж 2019 року здійснювалися витрати на: продукти харчування, ліки, одяг, засоби гігієни, шкільне та позашкільне навчання, відпочинок (в т.ч. за кордоном), додаткове навчання (музична школа), спортивне виховання та кишенькові витрати. Загальна сума витрат за 2019 рік на утримання двох дітей за підрахунками позивача становить 501 412,73 грн. З огляду на наведені мотиви та враховуючи суму витрат за 2019 рік на утримання двох дітей, частка участі кожного з батьків, тобто позивача і відповідача, у витратах на утримання дітей становить 250 706,37 грн. тобто по 50 % відсотків від загальної суми витрат за 2019 рік. Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідачки на його становить 250 706,37 грн. У липні 2020 року позивач звернувся до суду із ще одним позовом про стягнення з відповідачки на його користь 101 548 грн. 40 коп. додаткових витрат на утримання дітей понесених ним за перше півріччя 2020 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року вищезгадані позови об`єднано в одне провадження. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі та просили суд задовольнити пред`явлені вимоги. Відповідачка та її представник позов визнали частково, а саме в частині стягнення додаткових витрат на музичну школу, витрат на відвідування синами приватного стоматолога у 2020 році, всі інші позовні вимоги не визнає повністю та вважає їх незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що 17 липня 1999 року між сторонами даної справи мною, був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видане 17 липня 1999 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: малолітній син [PERSON] , [INFO] і неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . Встановлено, що на момент вирішення даного спору сини проживають з позивачем, однак у провадженні Печерського районного суду м. Києва на вирішенні знаходиться спір між позивачем та відповідачкою стосовно визначення місця проживання дітей. Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Сімейне законодавство України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Верховний Суд у постанові від 14 січня 2019 року винесеній у справі № 751/4312/16-ц зауважив, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно ч. 2 ст. 185 СК України визначено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на їжу, одяг, туризм, зайняття плаванням у басейні, лікування у приватного стоматолога та навчання у музичній школі. Як зазначено у п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до участі у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Суд вважає важливими обґрунтування позовних вимог позивачем, втім не може їх врахувати у повній мірі виходячи з наступного. Як вбачається з долучених до позовної заяви доказів, додаткові витрати за 2019 рік, які понесені позивачем складаються з: витрат на відвідування спорткомплексу «СпортЛайф» за річним абонементом сином [PERSON] - 11 200 грн., сином [PERSON] - 21 900 грн., відпочинок зимовий в Австрії 106 618 грн. 95 коп., одяг весняний, літній та осінній сезони для синів - 19 500 грн., відпочинок синів у літньому таборі - 30 000 грн., поїздка синів до Великої Британії - 106 02 грн. 54 коп. та поточні витрати за 2019 рік у розмірі 205 891 грн. 49 коп. Додаткові витрати позивача за перше півріччя 2020 року складаються з: витрат на річний абонемент «Спорт Лайф» для сина [PERSON] - 11 200 грн. та для сина [PERSON] - 21 900 грн., витрат на літній відпочинок дітей у Туреччині - 73 585 грн. 56 коп., перебування синів у таборі «Активні Єноти» - 16 000 грн. , перебування сина [PERSON] у таборі « AmEC Camp » - 17 450 грн. та поточні витрати у розмірі 133 030 грн. 53 коп. Відповідно до вимог закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. А отже витрати, зазначені позивачем, у більшій мірі є поточними витратами на утримання дітей. Зазначений висновок суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15 та у постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №751/4312/16-ц відповідно яких виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Позивачем не підтверджено будь якими доказами необхідність таких витрат як: на відвідування басейну, дороговартісний туризм. При цьому суд також враховує ті обставини, що з відповідачкою не було погоджено питання та досягнення з нею домовленостей з боку позивача щодо понесених ним витрат на оздоровлення та відпочинок дітей. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Таким чином, судом встановлено, що витрати які позивач просить стягнути з відповідачки, а саме: витрати на їжу, одяг, відпочинок, туризм та відвідування басейну понесені ним при звичайному способі життя, але не викликані особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами у розумінні положень ст. 185 СК України. При цьому, суд надає оцінку тій обставині, що вказані витрати здійснювались позивачем на власний розсуд, без погодження з відповідачкою. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та із відповідачки на користь позивача підлягають стягненню половина додаткових витрати, які складаються із витрат на музичну школу у розмірі 17 665 грн. та витрат на відвідування синами приватного стоматолога у 2020 році у розмірі 10 800 грн. Відтак з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 14 232 грн. 50 коп. В іншій частині позовних вимог суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю позову у межах заявлених вимог. Оскільки судом частково задоволено позов, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 840 грн. 80 коп. понесених позивачем витрат на оплату судового збору.

Outcome: partial