Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання недійсним договорів. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 20.02.2008 між ним та відповідачем було укладено договір поруки № 2203934266 та договір іпотеки до кредитного договору № 2203934266 від 20.02.2008. Вказаний договір не відповідає вимогам законодавства до кредитних договорів, оскільки банк не попередив позичальника про валютні ризики, незаконно отримав комісію, шляхом обману включив у кредитний договір умови, які є несправедливими, при укладанні договору банк з використав нечесну підприємницьку практику, тому договори повинні бути визнані недійсними. На підставі наведеного, позивач вважає, що його права були порушені, тому він просить задовольнити позовні вимоги. В ході розгляду справи, позивач уточним позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 662876,98 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили задовольнити позов повністю. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заперечення на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність, за таких обставин, судом було визнано можливим розглядати справу у його відсутність. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з?явилась, про причини неявки не повідомила, забезпечила явку в судове засідання представника, який підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 20.02.2008 між третьою особою [PERSON] та відповідачем був укладений кредитний договір № 2203934266. Для забезпечення виконання зобов'язання з боку відповідача, позивач [PERSON], уклав з відповідачем договір поруки № 2203934266 від 20.08.2008 та як майновий поручитель, надав відповідачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в іпотеку квартиру [ADDRESS], що належала йому на праві приватної власності, уклавши з відповідачем договір іпотеки № 2203934266 від 20.08.2008. 30.08.2012 відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивач передав відповідачу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у власність в рахунок виконання боргового зобов'язання вищезазначену квартиру. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлено, що кредитний договір, договір поруки, договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя були підписані сторонами у справі. Спір з приводу невідповідності підписів у договорах між сторонами відсутній. Однак, в позовній заяві позивачем зазначено, що кредитний договір з банком укладено із обмеженням його права на одержання необхідної інформації про умови кредитування, та працівники банку, використовуючи нечесну підприємницьку практику шляхом введення його в оману щодо умов надання йому кредиту, фактично поставили в таке становище, що він змушений надати згоду на підписання вказаних договорів. Такі твердження позивача, суд оцінює критично, оскільки позивач мав реальну можливість ознайомитись зі змістом договорів та наслідками його підписання. Також, незнання норм законодавства, суд не може розцінювати як помилку, допущену позивачем при укладенні валютного кредитного договору. Доказів про те, що співробітники банку ввели позивача в оману та змусили підписати вказаний кредитний договір, позивач суду не надав, при цьому, ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Також позивач не надав суду будь-яких доказів про допущену при укладанні договору помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Крім того, слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження й інші обставини на які посилався позивач та його представник у позовній заяві та в заяві про уточнення позовних вимог. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд не може вважати, що договори від 20.02.2018 та 30.08.2012 такими, що укладені під впливом помилки чи внаслідок обману, а отже вони є чинними. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, позивачем не надано доказів наявності протиправності діяння чи без діяння відповідача, представником позивача та позивачем не надано жодного доказу того, що існують підстави для визнання договорів від 02.02..2008 та 30.08.2012 удаваними та завдання позивачу діями відповідачем майнової шкоди, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсними кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладених між сторонами у справі, оскільки сторони діяли за власним переконанням та на власний ризик, тому у задоволенні позовних вимог позивача, слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed