Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Харківської області, Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, в якій просить стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на відшкодування компенсації розміру заробітку та інших грошових доходів 650988 грн., на відшкодування моральної шкоди - 6509880 грн. Позов обґрунтовує тим, що 23.02.2006 року його було затримано в рамках порушеної 06.02.2006 року кримінальної справи за ст.186 ч.2 КК України. 24.02.2006 року йому було пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та продовжено строк затримання до 10 діб. Постановою Зміївського районного суду Харківської області від 03.03.2006 року його звільнено з-під варти та обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. 28.04.2006 року кримінальну справу за ч.3 ст.187 КК України відносно нього направлено до Зміївського районного суду Харківської області. Постановою даного суду від 29.04.2008 року кримінальну справу направлено прокурору Зміївського району Харківської області для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу обвинуваченому залишено у виді підписки про невиїзд. З наданої відповіді з прокуратури Харківської області від 18.05.2018 року йому стало відомо, що в результаті додаткового розслідування змінено кваліфікацію на ст.356 КК України та стосовно нього слідчим відділом Зміївського РВ ГУМВС України в Харківській області 20.09.2010 року прийнято рішення про припинення кримінального переслідування у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст.356 КК України. Копій відповідних постанов про перекваліфікацію злочину та про припинення кримінального переслідування він не отримав. Також він не отримав офіційного повідомлення про скасування відносно нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд. Крім цього, на момент затримання 23.02.2006 року, він навчався на 5 курсі факультету прикладної психології магістратури Міжрегіональної академії управління персоналом та тимчасово не працював. Отже, внаслідок незаконного притягнення його як обвинуваченого в особливо тяжкому злочині, передбаченому ч.3 ст.187 КК України, та безпідставному застосуванню відносно нього запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, позивач вважає, що має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, яке виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позивач [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав, з підстав наведених в позові, просив визначити розмір компенсації розміру заробітку і інших грошових доходів та моральної шкоди судом при ухваленні рішення. Представник Державної казначейської служби України Рябухіна С.І. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала відзив на позов, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими, завищеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтована сума коштів, не наведено підприємство, на якому останній працював та з якого його звільнили чи відсторонили від роботи, чи відмовились виплачувати заробітну плату у зв`язку з наявністю кримінальної справи. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] на момент його затримання 23.02.2005 року навчався на 5 курсі факультету прикладної психології магістратури Міжрегіональної академії управління персоналом. Почав писати дипломну роботу і в зв`язку з організацією виборів в місцеві органи влади, як голова Зміївської районної організації УСДП (співзасновника [PERSON] ), тимчасово не працював. Крім цього, позовна заява [PERSON] містить стандартні фрази, які жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості позивача та не доводять виникнення у останнього моральної шкоди, оскільки до позовної заяви долучено тільки копії матеріалів листування позивача з правоохоронними та іншими органами, документи щодо навчання [PERSON] , копія свідоцтва про смерть [PERSON] та деякі копії матеріалів кримінальної справи. При цьому, жодного доказу на підтвердження заподіяння позивачу безпідставно завищеної суми моральної шкоди не надано. Вважає, що оскільки Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства є незаконними та підлягають залишенню без задоволення. Представник прокуратури Харківської області, Чугуївської місцевої прокуратури Харківської області Гребенюк В.Є. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував з підстав викладених у відзиві на позов, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем жодним чином не обґрунтована сума коштів, не наведено підприємство, на якому останній працював та з якого його звільнили чи відсторонили від роботи, чи відмовились виплачувати заробітну плату у зв`язку з наявністю кримінальної справи. В своєму позові [PERSON] зазначив про те, що на момент його затримання 23.02.2005 року навчався на 5 курсі факультету прикладної психології магістратури Міжрегіональної академії управління персоналом. Почав писати дипломну роботу і в зв`язку з організацією виборів в місцеві органи влади, як голова Зміївської районної організації УСДП (співзасновника [PERSON] ), тимчасово не працював. Крім цього, позовна заява [PERSON] містить стандартні фрази, які жодним чином не відображають індивідуальні психофізичні особливості позивача та не доводять виникнення у останнього моральної шкоди, оскільки до позовної заяви долучено тільки копії матеріалів листування позивача з правоохоронними та іншими органами, документи щодо навчання [PERSON] , копія свідоцтва про смерть [PERSON] та деякі копії матеріалів кримінальної справи. При цьому, жодного доказу на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди не надано. Судом встановлені факти та правовідносини. У статтях 55,56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон №266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вказане кореспондується із п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що [PERSON] був затриманий та допитаний в якості підозрюваного 23.02.2006 року, після чого 24.02.2006 року йому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України. 03.03.2006 року постановою Зміївського районного суду Харківської області [PERSON] звільнено з під варти та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою Зміївського районного суду Харківської області від 29.04.2008 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України направлено прокурору на додаткове розслідування. У подальшому за результатами додаткового розслідування змінено кваліфікацію на ст.356 КК України та постановою CВ Зміївського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 20.09.2010 року кримінальне переслідування стосовно [PERSON] було припинено. Таким чином [PERSON] під слідством та судом перебував з лютого 2006 року по вересень 2010 року, тобто 55 місяців, внаслідок кримінального переслідування обмежувався в певних правах та зазнав певних обмежень життя, погіршились відносини з оточуючими людьми, вимушений був змінити місце проживання, була обмежена свобода пересування та суспільної діяльності, був позбавлений можливості реалізації своїх звичок і бажань, а отже позивачу повинна бути відшкодована моральна шкода за час перебування під слідством, яку суд виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом визначає в розмірі 229515 грн., з розрахунку (4173 мінімальна заробітна плата х 55 місяців) та вважає за необхідне стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації розміру заробітку та інших грошових доходів судом встановлено наступне. Відповідно до статті 3 Закону №266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; (пункт 2 статті 3 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 13.04.2012 р. №4652-VI); 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Статтею 4 Закону №266/94-ВР передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1,3,4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно ч.3 ст.12 Закону №266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування. З аналізу вказаних норм вбачається, що відшкодуванню підлягає саме заробіток, тобто те що було зароблене за виконану роботу, але не одержане у зв`язку з відстороненням від роботи або у зв`язку з відбуванням кримінального покарання. Однак в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] відстороняли від роботи. Натомість в позовній заяві позивач зазначив, що на момент затримання 23.02.2006 року, він навчався на 5 курсі факультету прикладної психології магістратури Міжрегіональної академії управління персоналом та тимчасово не працював. Тобто з викладеного вбачається, що під час перебування під слідством та судом позивачем не був втрачений заробіток, а отже його доводи є безпідставними, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволені позовної вимоги стосовно стягнення компенсації розміру заробітку та інших грошових доходів. Статтями 12,13,81 та 83 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони та інші учасники справи подають докази безпосередньо до суду. Згідно ч.2 ст.2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст.170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави. Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 (далі Порядок). Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Згідно з пунктом 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Отже, Державна казначейська служба України є лише тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial