Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на будинковолодіння в цілому, який підтримав в судовому засіданні він та його представник, мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником 4/5 частин житлового будинку в [ADDRESS] на підставі договору дарування від свого батька [PERSON]. Після укладення договору дарування він повинен був зареєструвати своє право власності на 4/5 частки будинку, однак не зареєстрував. Власником 1/5 частини будинку є [PERSON] право на яку вона набула на підставі свідоцтва про право на спадщину в 1997 році. Право власності нею зареєстровано, однак в цій частині будинку вона не проживала і померла [INFO]. Частина будинку яка належала [PERSON] за терміном давності побудови прийшла в непридатність і зруйнована. Після її смерті спадкоємець [PERSON], спадщину після смерті не оформляла. Згідно техпаспорта та довідки Львівського ОБТІ від 26.09.2014 року по [ADDRESS] залишився житловий будинок загальною площею 42.8 кв.м та житловою площею 19.8 кв.м, а саме подарована йому 4/5 частини будинку. Просить задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]») позовні вимоги визнала та просить справу розглядати в її відсутності. Представник відповідача Дублянської міської ради в судове засідання не з»явився, хоч про час та місце розгляду справи належно повідомлений, однак суду надіслано листа про визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутності представника відповідача, а тому суд вважає можливим розгляд справи в їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 11, 60 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ст. 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права), у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. З договору дарування укладеного 29.12.1997 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого Жовківською державною нотаріальною конторою, вбачається, що [PERSON] набув права на 4/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель в [ADDRESS]. З реєстраційного посвідчення виданого Львівським ОБТІ та ЕО 23.01.1998 року вбачається, що права власності на 1/5 частину житлового будинку в [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.12.1997 року набула [PERSON], яка померла [INFO], що стверджено свідоцтвом про смерть. З технічного паспорта виготовленого 10.09.1997 року вбачається, що власниками будинку [ADDRESS] є до 4/5 частин [PERSON], та до 1/5 частини [PERSON]. З опису будівель, які розташовані на земельній ділянці по [ADDRESS] вбачається, що на ділянці є житловий будинок 1900 року забудови і позначений як А-1 та житловий будинок 1964 року забудови і позначений як А-1 та господарські будівлі. З технічного паспорта, виготовленого Львівським ОБТІ 26.09.2014 року вбачається, що замовником такого зазначено [PERSON]. В експлікації такого зазначено про наявність на земельній ділянці житлового будинку А-1, а-1 як веранда та господарські будівлі. З довідки Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 26.09.2014 року № 3/11637 вбачається, що станом на 29.12.2012 року 1/5 житлового будинку [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], 4/5 частини будинку за [PERSON] та що житловий будинок А-1 складається з однієї кімнати та кухні загальна площа такого становить 42.8 кв.м, а була 78.9 кв.м, житлова площа 19.8 кв.м (була 38.6 кв.м). З державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЛВ Д-696 від 21.09.1998 року вбачається, що позивачу передано у власність земельну ділянку площею 0.1086 га цільове призначення якої «для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0.0442 га та ведення особистого підсобного господарства 0.0644 га.» Судом встановлено, що позивач на законних підставах набув право власності на 4/5 частини будинку [ADDRESS], однак не зареєстрував право власності на такий. Договір дарування від 29.12.1997 року ніким не скасовано, а тому такий є дійсним і позивач, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вправі подати такий для реєстрації до Державної реєстраційної служби. Позивач стверджує, що 1/5 частина будинку належна [PERSON] давно зруйнована, однак відповідно до довідки Львівського ОБТІ стосовно площі будинку вбачається, що зруйнована більша частина, а чи саме це частина, яка належала [PERSON] позивачем не доведено, оскільки реального поділу між ними не було проведено, вимог, як це було передбачено ст. 119 ЦК України (в ред. 1963 року) після руйнування позивач не звертався з вимогою про зміну розміру часток в будинку, а відтак суд прийшов до переконання про безпідставність вимоги позивача про визнання права власності на будинок в цілому. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес, однак як встановлено в судовому засіданні жоден із відповідачів не оспорює права позивача на майно і не має свого інтересу. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, так як позивачем не представлено суду жодних доказів порушення його прав як гр.. [PERSON] так і Дублянською міською радою, не здобуто таких доказів і в судовому засіданні, а тому підстав для задоволення позовних вимог у суду немає. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: dismissed