Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . В житловому будинку зареєстровані, окрім позивача та його дітей, відповідачі, які не являються родичами позивача. Хоча відповідачі зареєстровані за даною адресою, фактично із квітня 2015 року та по даний час в зазначеному будинку не проживають та не з`являються. Оскільки позивач не може самостійно зняти з реєстрації відповідачів, їх дії порушують його права як власника домоволодіння, він звернувся до суду із зазначеними вимогами. 24 грудня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток, відзив на позов не надходив. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] має у приватній власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджено Договором дарування житлового будинку від 07.10.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Новоархангельського районного нотаріального округу за реєстровим № 2291. Відповідно до рішення сесії Кам`янецької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області вулицю Ворошилова в селі Кам`янече перейменовано на вулицю Слави. Відповідно до довідки Кам`янецької сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області № 876 від 08.09.2020 року [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Також в будинку зареєстровані - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Аналогічний запис зареєстрованих осіб у будинку зазначено і у погосподарській книзі на домоволодіння за вищевказаною адресою за 2016-2020 роки, де зазначено, що головою господарства по [ADDRESS] є [PERSON] [INFO] і членами його сім`ї є, крім інших, - дружина [PERSON] [INFO] та дочка [PERSON] [INFO] . Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї комісія в складі секретаря сільської ради Ситник К. Г. , депутата сільської ради Таранушенко Н. М., рахівника - касира [PERSON] провела обстеження матеріально - побутових умов сім`ї [PERSON] , 1983 року народження, за адресою [ADDRESS] , в ході якого було виявлено, що члени сім`ї, що проживають разом і мають постійне місце реєстрації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно зареєстровані, але тривалий час за адресою не проживають. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 383 Цивільного кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина, їхні діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права й обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Нормою ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість. Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад один рік та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 405 ЦК України строки. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити строк тимчасової відсутності. Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 2 грудня 2020 року у справі № 754/11532/19, провадження № 6 1 - 10959 св 20. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним зі способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені Законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. 16 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 320/9482/17, провадження № 61 - 6318 св 19 вказав, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як доказ відсутності відповідачів за місцем проживання позивач надає акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, який не містить дати складання, органу, який його складав, а також відсутня дата, з якої члени сім`ї не проживають в будинку. Дата складання дописана кульковою ручкою та проставлена у лівому нижньому куту вказаного акту, хоча сам текст акту виготовлений за допомогою комп`ютерної техніки, тому даний акт як доказ не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки у ньому мається допис без належного застереження та зміст останнього зовсім не розкриває час протягом якого відповідачі не проживають за зазначеною адресою, зазначено лише загальне поняття про не проживання. Крім того, позивачем не надано до суду також даних про час реєстрації відповідачів у будинку, належному позивачу, матеріали справи не містять у собі інформацію на яких підставах відповідачів було зареєстровано позивачем. Інші належні та допустимі докази непроживання відповідачів за зареєстрованим місцем проживання матеріали справи не містять. Окремо суд зауважує, що всі виклики на судові засідання відповідачами були отримані, що свідчить про їх проживання за зареєстрованим місцем проживання. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 та ст. 81 ЦПК України). Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, вирішуючи по суті спір у даній справі, суд має врахувати можливість істотного порушення основоположних прав інших осіб, зокрема, права на житло, які гарантуються не лише чинним законодавством України, а й міжнародними нормативно-правовими актами. Так, у ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Таким чином, судом встановлено відсутність правових підстав для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed