Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 17.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON]; визнати за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради; стягнути судові витрати. В обґрунтування позову посилався на наступне. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 року позов [PERSON] до Одеської міської ради задоволено, визнано за ним право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS]. В подальшому [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17.10.2011 року передав спірне майно у власність [PERSON] В свою чергу, [PERSON] продала цю квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31.08.2012 року, згідно із яким квартиру набуто в спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON]. Втім, 29.02.2012 року зазначене рішення скасоване, а, отже, підстави, відповідно до яких [PERSON] набув право власності на спірне майно, відпали, з огляду на що позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання з'явився відповідач [PERSON], та її представник, позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у їх задоволенні. В раніше поданих запереченнях на позовну заяву вказувала, що квартиру нею було придбано належним чином на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а на момент укладення договору купівлі-продажу з [PERSON] їй не було відомо про існування рішення апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року, яким рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 року скасовано. В обґрунтування позиції посилалась також на ту обставину, що позивачем не доведено факту належності на праві власності Одеській міській раді спірної квартири. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення про його виклик у встановлених законодавством ЗМІ, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. Відповідач [PERSON], а також представник [PERSON] в судове засідання з'явились, позовні вимоги не визнали у повному обсязі з огляду на необґрунтованість, просили суд відмовити у їхньому задоволенні у повному обсязі. В судове засідання з'явився прокурор, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених письмових доказів. Щодо фактичних обставин. Приморським районним судом м. Одеси 22.06.2011 року ухвалено рішення по справі №2/1522/7856/11 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності, яким вимоги позивача задоволено та визнано за останнім право власності на квартиру [ADDRESS]; встановлено порядок виконання рішення, згідно із яким зазначене рішення стало підставою для реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН» права власності на спірну квартиру за позивачем. Відповідач [PERSON] 17.10.2011 року продав спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] про що свідчить договір купівлі-продажу від 17.10.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3077. Співвідповідачка [PERSON] 31.08.2012 року продала зазначену спірну квартиру [PERSON], про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу від 31.08.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4-1745. Згідно з п. 10 зазначеного договору від 31.08.2012 року квартиру набуто в спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON]. Втім, на час укладення останнього договору на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року - вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2011 року скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності відмовлено. Таким чином, рішення, на підставі якого [PERSON] отримав у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оскаржуваного договору, на сьогоднішній день є скасованим, правові підстави, відповідно до яких відповідач набув право відчужувати спірний об'єкт нерухомості, відпали; інші правові підстави, що б надавали право [PERSON] розпорядитися спірним майном - судом за результатами розгляду цієї справи - не встановлені. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.10.2011 року. Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства. Зміст права власності визначає повноважень особи на володіння, користування та розпорядження певним майном, а тому дії, спрямовані на заміну особи, якій належить лише титул власника, без мети реального настання правових наслідків, не можуть визнаватися судом правомірними, створювати для осіб правомірні права та обов'язки, які не підлягають судовому захисту. При цьому, встановлення недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати, що первинний договір купівлі-продажу, укладений 17.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON] є недійсним. Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому, як наголосив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та вимога про витребування майна від добросовісного набувача є взаємовиключними, позивач та особа, в інтересах якої звернувся прокурор, не була учасниками оспорюваного договору, з огляду на що суд не вбачає достатніх правових підстав для застосування такого способу захисту цивільного права й визнання оспорюваного договору купівлі-продажу спірного майна недійсним. Щодо вимоги про витребування спірного майна у [PERSON] та [PERSON] Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як було встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 лютого 2012 року квартира [ADDRESS] на праві власності [PERSON] ніколи не належала і до ухвалення оскаржуваного рішення перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Одеси як майно, що попередньо жодною особою не було приватизовану у порядку приватизації державного житлового фонду. За таких обставин права Одеської міської ради як органу самоврядування на неприватизоване житло є загально відомими, а тому доведенню не підлягають. Таким чином, суд не вважає слушними та спростовує доводи відповідача щодо того, що позивачем не доведено факту належності на праві власності Одеській міській раді спірної квартири, оскільки зазначена обставина встановлена іншим судовим рішенням, яке на сьогоднішній день жодною особою не оскаржено та є чинним, підлягає застосуванню у досліджуваних правовідносинах. Додатково суд має констатувати, що відповідач [PERSON] у спірній квартирі не проживав, права користування нею не набував, договір найма житловим приміщенням за її адресою з цією особою - ніколи не укладався, у зв'язку з чим цей відповідач не набував права на отримання цієї квартири у власність за жодною достатньою зрозумілою правовою підставою. Серед істотних для врахування судом обставин необхідно констатувати, що на час визнання прав на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] не було припинено договір найму житла за адресою спірної квартири, що укладався з [PERSON], який проживав в ній починаючи з 8.01.1974 року (а.с. 66-68). Остання особа визнана такою, яка втратила право користування цим приміщенням лише рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2012 року. Суд дійшов висновку, що власник спірного майна - територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради - має права вимагати повернення від відповідачів [PERSON] та [PERSON] спірну квартиру [ADDRESS] з наступних підстав. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яке не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у своєму рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146 цс 13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Також, відповідно до п. 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. За наведених обставин, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, а саме - на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, суд вважає вимоги позивача про витребування у [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню. Оцінюючи характер набуття володіння відповідачем [PERSON], суд констатує, що зі всіх встановлених обставин ця особа мала усі достатні обставини сумніватися у правомірності дій відчужувача [PERSON], який не вправі був здійснювати відчуження спірної квартири, оскільки не мав правових підстав для набуття права власності на неї. У цьому висновку суд має врахувати обставини набуття, реєстрацією за адресою спірної квартири особи, права якої на користування цим житлом на час здійснення відчуження припинені не було, відкриття на ім'я цієї особи особового рахунку для оплати комунальних та інших експлуатаційних платежів тощо. Усі подібні обставини у своїй сукупності виключають можливість визнавати поведінку набувача добросовісною. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Суд відповідно, до положення с. 88 ЦПК України має стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача суму судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 3 654,0 гривень.

Outcome: partial