Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період часу з 14.12.1979 року по 1981 він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан. В 1979 році, при виконанні службового обов'язку, у нього було встановлено діагноз: ІХС: тахікардія напруження ІІ ФК. Блокада передньої гілки лівої кінцівки пучка Гиса. СН І ФК. Високий кардіоваскілярний ризик. Гіпертензивне серце та ін... У зв'язку з отриманням зазначених захворювань, йому встановлена ІІІ група інвалідності безстроково, внаслідок захворювання, яке пов'язане з проходженням військової служби. Від отриманих захворювань у нього погіршився стан здоров'я. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування. Вважає, що у зв'язку ушкодженням здоров'я, яке пов'язане з проходженням військової служби, йому завдана моральна шкода. Оцінюючи завдану йому моральну шкоду виходить з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок травми, а також фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров'я, просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Від представника позивача - адвоката [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності та відсутності позивача, на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку з великою кількістю судових засідань та завантаженістю представників, однак суд визнає його неявку неповажною, та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. При цьому суд враховує раніше подані представником відповідача заперечення проти позову, в яких останній зазначив, що військова служба пов'язана із захистом вітчизни, тому військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації та моральні страждання вже враховані чинним законодавством, інваліди ІІІ групи звільнені з військової служби за станом здоров'я, які отримують пенсії по інвалідності, забезпечуються путівками для санаторно - курортного лікування за наявності медичних показань. Окрім того, вважає недоведеним факт дії або бездіяльності Міністерства Оборони України щодо спричинення позивачу моральної шкоди, відповідно й вини відповідача в її заподіянні. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в позові [PERSON] слід відмовити у зв'язку з наступним. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] проходив військову службу в період часу з 24 грудня 1979 року по 17 грудня 1981 року на території Афганістану в період бойових дій, що підтверджується копією військового білету [NUMBER] (а.с.67 зворот). Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року на території Афганістану в період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велись бойові дії. Як вбачається з копії свідоцтва про хворобу [NUMBER] від 29.01.1991 року, [PERSON] встановлений діагноз: розповсюджений остеохондроз в спондилоартроз грудного та поперекового відділів з наявністю гриж шморля грудного відділу хребта зі стійким больовим синдромом та помірним порушенням функції. Хронічний часто рецидивуючий шийно - грудний та пояснично - крисцовий радикуліт з помірним порушенням функції. Початковий атеросклероз аорти, коронарної артерії. Захворювання отримано в період проходження військової служби. Наказом ЦК ВВС № 0517 від 17.05.1991 року [PERSON] звільнений в запас за ст.59 пункту «Б», про що свідчить запис в його військовому квитку /а.с.68/. Відповідно до довідки до акта огляду МСЄК серії АД № 140733, [PERSON] має третю групу інвалідності, через захворювання пов'язане з виконанням обов'язків військової служби в державах, де велись бойові дії. Відповідно до посвідчення [NUMBER] від 22 липня 2011 року позивач є інвалідом ІІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с.6). Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України та наявного причинного зв'язку між шкодою і протиправним діями відповідача, а також безпосередньої вини останнього у її спричиненні. Не можна залишити поза увагою і ту обставину, що позивач, як він зазначає в позовній заяві, та що підтверджується копією його військового квитка, в Республіці Афганістан з грудня 1979 року по грудень 1981 року (а.с.9), тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Цивільним кодексом України (в редакції 2003 року), коли діючим на той час законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцем заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку, а цим Законом є лише Цивільний кодекс України в редакції від 16 січня 2003 року. Відповідно до пунктів 1, 4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. За змістом статті 1168 ЦК України 2003 року моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положень статті 11 ЦК України 2003 року підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, виникає у зв'язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров'я або смерті фізичної особи. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України 2003 року, коли діючим на той час законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди. Приходячи до такого висновку, суд враховує правову позицію, викладену у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 09.09.2015 року у справі № 6-322цс15. Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про військовий обов'язок військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Лише для військовослужбовців (за наявності підстав для цього) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів сімей». Проте, позивач не є військовослужбовцем в контексті ст. 9 цього Закону, оскільки був звільнений з військової служби ще в травні 1991 року, про що свідчать відмітки у копії військового квітка (а.с.68). За положеннями ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У відповідності до п. 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Разом з цим, суд не звернув увагу на те, що військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія законів «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються усіма правами і свободами людини і громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров'я, не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які особа зазнала у зв'язку з ушкодженням її здоров'я. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода. Враховуючи те, що позивач отримав захворювання при виконанні службових обов'язків в Демократичній Республіці Афганістан, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності після 20 грудня 1991 року) та ЦК України, коли діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, тому слід прийти до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають, оскільки шкода заподіяна позивачеві ще до 1991 року. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку що позивачем не надано належних та достатніх доказів причинного зв'язку між спричиненою йому моральною шкодою та виною саме відповідача в її спричиненні, а тому відсутні підстави для задоволення його позову. У відповідності до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд відносить за рахунок держави судові витрати з розгляду справи.

Outcome: dismissed