Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, уточнивши позовні вимоги просить поновити його на роботі на посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова, стягнути на його користь 32533,11 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 5000 грн. моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що з 04.07.1988р. по 28.02.2014р. обіймав посаду заступника головного лікаря по лікувальній роботі Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова. Наказом головного лікаря від28.02.2014р. №29-к/тр позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України. Однак вважає своє звільнення незаконним, оскільки таке не погоджене з начальником управління охорони здоров'я та директором департаменту гуманітарної політики ЛМР, чим порушено порядок звільнення заступника головного лікаря. Крім цього, всупереч вимогам ч.3 ст.43 КЗпП України засідання профспілкової організації працівників було проведено без участі позивача, а тому вважає протокол засідання первинної профспілкової організації працівників незаконним. Оскільки його було звільнено без законної підстави, просить поновити його на посаді заступника головного лікаря по лікувальній роботі Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього, просить стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну відповідачем внаслідок порушення його законних прав як працівника, що призвело до великих моральних страждань, істотної втрати нормальних життєвих зв'язків та погіршення здоров'я. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просять позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях (а.с.52-53). Разом з тим, наказом в.о. головного лікаря [PERSON] від 02.06.2014р. №29-в (а.с.93) скасовано довіреність, видану 22.10.2013р., якою уповноважено [PERSON] на ведення справ Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова в судах. Представник відповідача Цястун Р.П., який діє на підставі довіреності, виданої 02.06.2014р., у судовому засіданні підтримав подану до суду письмову заяву про визнання позову (а.с.125) та просить позов задовольнити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, забезпечив явку свого представника - [PERSON], який в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що позивач скерував на адресу начальника управління охорони здоров'я ЛМР Зуба В.І. лист звернення з рядом обвинувачень на адресу головного лікаря [PERSON], що стало початком подій, які розгорнулися у поліклініці в лютому 2014р. В період з 26.02.2014р. по 28.02.2014р. поліклініка фактично не працювала, виробничий процес було зірвано через блокаду поліклініки та несанкціонований мітинг перед входом в поліклініку та вчинений безлад всередині поліклініки, що свідчить, на його думку, про грубе порушення позивачем трудових обов'язків та правил внутрішнього трудового розпорядку. Тому з метою стабілізації діяльності ввіреного йому медичного закладу [PERSON] було прийнято рішення про звільнення з займаних посад зачинщиків безладу. А тому в задоволенні позову просить відмовити. Представник третіх осіб Львівська міська рада та Управління охорони здоров'я Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради - Вовк І.В. в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що головним лікарем Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова порушено вимоги законодавства та рішення виконавчого комітету ЛМР і, відповідно, не дотримано порядку звільнення заступника керівника закладу охорони здоров'я, тому просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача та третіх осіб, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані докази, суд встановив наступне. Наказом головного лікаря Комунальної третьої стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON] від 28.02.2014р. №29-к/тр звільнено з роботи заступника головного лікаря з лікувальної роботи [PERSON] на підставі п.1 ст.41 КЗпП України (а.с.40-42). Відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Разом з тим, відповідно до п.п.4.1, 4.3.3 Положення про управління охорони здоров'я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради (а.с.136-141) найвищою посадовою особою управління є начальник, який здійснює керівництво управлінням, виступає від його імені та несе персональну відповідальність за виконання завдань управління; за погодженням з директором департаменту призначає на посади та звільняє з посад заступників керівників закладів охорони здоров'я комунальної власності територіальної громади м.Львова. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, звільнення заступника головного лікаря з лікувальної роботи [PERSON] відбулося на підставі наказу головного лікаря [PERSON], а не начальника управління та таке не було погоджено з директором департаменту. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.16 Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43(1) КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Таким чином судом встановлено, що звільнення позивача відбулося з порушенням установленого законом порядку, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Тому не зважаючи на визнання позову відповідачем згідно з поданою до суду заявою (а.с.125), враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд приходить до висновку що позивача слід поновити на попередній роботі, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, а рішення суду у відповідності до ч.5 ст.235 КЗпП України підлягає негайному виконанню. При цьому, судом не беруть до уваги посилання позивача на неправомірність надання згоди на його звільнення первинною профспілковою організацією, та заперечення проти позову представника третьої особи [PERSON] з підстав наявності згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача, так як відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України необхідність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник на розірвання трудового договору вимагається лише у разі звільнення з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, в той час як позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, а тому наявність чи відсутність згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації у даному випадку не має жодного юридичного значення. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.21 Постанови від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Відповідно до п.8 вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з, проведеного відповідно до вищевказаного порядку, розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 01.03.2014 року по 30.07.2014 року, такий становить 32533,11 грн., а тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. Разом з тим, як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (майнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на ту обставину, що порушення відповідачем законних прав позивача як працівника призвело до великих моральних страждань, істотної втрати нормальних життєвих зв'язків та погіршення здоров'я, чим завдало останньому моральну шкоду, жодними доказами не підтверджено, в позовній заяві не зазначено з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: partial