Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 червня 2019 року та 07 червня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у сумі 200000 грн та 353000 грн, що було оформлено шляхом власноручного написання відповідачем розписок про отримання вказаних грошових сум, зі строком повернення боргу до 01.08.2019 року та 30.06.2019 року відповідно. Проте, відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих сум позики. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, інфляційні збитки, 3% річних за користування коштами, всього у розмірі 564927,22 грн. Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 01.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с.22). Ухвалою Автозаводського районного суду м.Кременчука справу передано за підсудністю до Козельщинського районного суду Полтаської області (а.с.51). Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 25.02.2021 року справу прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с.57-58). 18.03.2021 року судом отримано відзив відповідача. Відповідач позов не визнає, зазначає, що між ним та позивачем було укладено трудовий договір, він прийнятий на роботу менеджером з продажу у ТОВ «РОЗЕНТАЛЬ ГРУП». До його обов`язків входило, в тому числі, збір готівкових коштів за проданий товар від покупців та їх передачу позивачу. Проте, отримавши черговий раз кошти від покупців, він залишив їх в своєму автомобілі, 200 тис грн., звідки їх в подальшому викрали невідомі особи. Факт крадіжки помітив не відразу, оскільки відвідував багато торгових підприємств. Він повідомив про це позивача, який вимагав повернення коштів. Під час особистої зустрічі з позивачем 03.06.2019 року він під тиском позивача написав першу розписку, нібито він взяв у нього в борг 200000 грн та зобов`язався їх повернути. Фактично ніяких коштів в борг не отримував. 07.06.2019 року позивач приїхав до нього із вимогою переписати розписку, в якій вказати значно більшу суму коштів, а саме 350000 грн, що він і зробив. При цьому першу розписку йому повернуто не було. Отже, обидві розписки було складено під натиском та погрозами фізичної розправи над ним та його сім`єю. Грошових коштів від [PERSON] він не отримував (а.с.64-68). Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.108-109). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Пояснив, що дійсно працює директором ТОВ «РОЗЕНТАЛЬ ГРУП», м.Запоріжжя. Також зареєстрований окремо як приватний підприємець. Визнав, що відповідач працював в ТОВ «РОЗЕНТАЛЬ ГРУП» та в нього як приватного підприємця менеджером з продажу будівельних матеріалів. До обов`язків відповідача входило внесення замовлень покупців до системи «1-С». Також, як виключення, іноді відповідач отримував готівкові кошти від покупців. Про крадіжку коштів він нічого не знає. Відповідач в 2019 році постійно брав в нього гроші в борг на різні потреби: лікування, купівля автомобіля та інше. Але потім він дізнався, що відповідач заборгував також іншим особам, тому він попросив його написати розписку від 03 червня 2019 року на суму, яку він попередньо йому давав в борг. 07.06.2019 року позивач приїхав в м.Кременчук, де відповідач написав другу розписку, на суму 350000 грн, яку він також попередньо позичав відповідачу. На питання суду, де і коли він передав ці гроші, позивач відповіді надати не зміг. Вислухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно розписки від 03.06.2019 року, написаної [PERSON] , він отримав від [PERSON] гроші в сумі 200000 грн зі строком повернення до 01.08.2019 року (а.с.6, 28). Згідно розписки від 07.06.2019 року, написаної [PERSON] , він отримав від [PERSON] гроші в сумі 353000 грн зі строком повернення до 30.06.2019 року (а.с.7, 29). Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545\~ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Зазначена правова позиція узгоджується з правовими висновками, які викладено, Верховним Судом, зокрема, у справах №№ 531/152/19, 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц. В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що був присутній під час зустрічі позивача та відповідача в м.Кременчук 07.06.2019 року, коли відповідач писав розписку. Факту передачі грошей не бачив. Оскільки ст.1051 ЦК України заборонено посилання на показання свідків, в даному випадку, суд не дає оцінки цьому доказу. В той же час, в судовому засіданні позивач визнав факт того, що 03.06.2019 року та 07.06.2019 року грошові кошти не передавались відповідачу, а були надані раніше. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, наріжним каменем даної справи є встановлення факту надання чи ненадання позивачем грошових коштів в інші, попередні дати. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір від 05 січня 2015 року, яким на відповідача\~покладено обов`язки\~менеджера з\~продажу(а.с.70). З довідок про доходи відповідача вбачається, що з 2015 року по кінець 2019 року відповідач отримував заробітну плату від позивача та ТОВ «РОЗЕНТАЛЬ ГРУП», керівником якого є позивач (а.с.77-82). Таким чином, станом на час оформлення розписок між позивачем та відповідачем існували відносини підпорядкування відповідача позивачу. З вищевказаних довідок про доходи та відомостей ПФУ вбачається, що дохід відповідача за 2019 рік складає 43171 грн. На питання суду, з яких міркувань виходив позивач, очікуючи повернення значної суми коштів відповідачем при значно низьких доходах, відповіді не надано. В той же час, позивач підтвердив, що не перебував з відповідачем у родинних, дружніх чи інших довірчих стосунках. Крім цього, як зазначено вище, за поясненнями позивача розписку від 03.06.2019 року було складено після того, як позивач дізнався, що відповідач заборгував кошти також і іншим особам. Тобто, у позивача фактично виникли сумніви у поверненні коштів. З цього приводу, є надзвичайно сумнівними твердження позивача, що після цього, в проміжок часу між 3 червням та 7 червням, коли точно, він не пам`ятає, він передав відповідачу ще більшу суму коштів, а саме 353000 грн. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, на думку суду, сукупність доказів, наданих відповідачем, та фактів, які визнані позивачем, доводять те, що грошові кошти за розписками насправді не були отримані відповідачем від позивача. З цих же підстав суд відхиляє вказані розписки як доказ укладення договору позики. Таким чином, оскільки договір позики не є укладеним, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed