Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] про визнання інформації, зазначеної в заяві вказаного судді від 20 вересня 2011 року, адресованої Дарницькому районному суду м. Києва, недостовірною. В судовому засіданні позивач пояснив, що звернувся до Деснянського районного суду м.Києва зі скаргою на неправомірні дії державних виконавців Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві. 22 лютого 2011 року суддею Деснянського районного суду м.Києва [PERSON]. постановлено ухвалу про залишення скарги без руху та надання строку для усунення недоліків, з посиланням на те, що скарга не відповідає вимогам ст. 383 ЦПК України. 16 березня 2011 року суддею Деснянського районного суду м.Києва [PERSON]. постановлено ухвалу про повернення скарги у зв'язку з неусуненням недоліків, вказаних в ухвалі від 22 лютого 2011 року. Вважаючи ухвалу від 16 березня 2011 року незаконною, [PERSON] оскаржив її до Апеляційного суду м.Києва. 26 травня 2011 року Апеляційним судом м. Києва постановлена ухвала, якою ухвалу судді Деснянського районного суду м.Києва від 16 березня 2011 року скасовано, а питання про прийняття скарги направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. При цьому позивач зазначив, що ще у квітні 2011 року підготував позов до судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] про визнання інформації, викладеної в його ухвалах від 22 лютого 2011 року та від 16 березня 2011 року, недостовірною. Апеляційний суд м. Києва визначив підсудність позову Дарницькому районному суду м.Києва. Вказаний позов був прийнятий до провадження Дарницького районного суду м.Києва та ухвалою від 11 липня 2011 року судове засідання було призначено на 15 серпня 2011 року. У своїй заяві від 20 вересня 2011 року, адресованій судді Дарницького районного суду м.Києва, який розглядав вищезазначений позов, суддя Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] зазначив, що «Ухвала суду, яка оскаржується [PERSON], відповідає ст.383 ЦПК України. Скарга [PERSON] на неправомірні дії відділу державної виконавчої служби не відповідала вказаному закону. Позовні вимоги [PERSON] до мене надумані.». Позивач стверджує, що на час написання вказаної заяви Апеляційний суд м. Києва вже визнав незаконними ухвали судді [PERSON] від 22 лютого 2011 року та від 16 березня 2011 року, тому відповідач не мав жодних підстав стверджувати, що його ухвала є законною та відповідає ст. 383 ЦПК України, тому просив визнати недостовірною вище процитовану інформацію, викладену в заяві судді [PERSON] від 20 вересня 2011 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив. Надіслав до суду заяву, у якій зазначив, що позов не визнає, оскільки заявлені позивачем вимоги фактично є скаргою на рішення та дії судді з питань здійснення правосуддя, оскарження яких має здійснюватися у визначеному законом порядку до суду вищої інстанції. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] від 22 лютого 2011 року залишено без руху скаргу [PERSON] на неправомірні дії державних виконавців Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві та надано [PERSON] строк для усунення недоліків з посиланням на те, що скарга не відповідає вимогам ст. 385 ЦПК України. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] від 16 березня 2011 року вказану скаргу повернуто [PERSON] з посиланням на те, що недоліки скарги заявником не усунуто. Не погодившись з ухвалою від 16 березня 2011 року [PERSON] оскаржив її до Апеляційного суду м.Києва. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 травня 2011 року ухвалу судді Деснянського районного суду м.Києва від 16 березня 2011 року скасовано, а питання про прийняття скарги направлено до суду першої інстанції на новий розгляд з посиланням на те, що висновок про те, що [PERSON] не усунув недоліки, зазначені в ухвалі від 22 лютого 2011 року, зроблений з порушенням норм процесуального права. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON], у квітні 2011 року він підготував позов до судді Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] про визнання інформації, викладеної в його ухвалах від 22 лютого 2011 року та від 16 березня 2011 року, недостовірною. Апеляційний суд м. Києва визначив підсудність позову Дарницькому районному суду м.Києва. Вказаний позов був прийнятий до провадження Дарницького районного суду м.Києва та ухвалою від 11 липня 2011 року судове засідання було призначено на 15 серпня 2011 року. У своїй заяві від 20 вересня 2011 року, адресованій судді Дарницького районного суду м.Києва, який розглядав вищезазначений позов, суддя Деснянського районного суду м.Києва [PERSON] зазначив, що позов він не визнає, а також вказав: «Ухвала суду, яка оскаржується [PERSON], відповідає ст.383 ЦПК України. Скарга [PERSON] на неправомірні дії відділу державної виконавчої служби не відповідала вимогам вказаного закону. Позовні вимоги [PERSON] до мене надумані.». Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до ст. 277 ЦК України, на яку посилається позивач заявляючи позовні вимоги про спростування недостовірної інформації, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення ним оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Відповідно до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти доводів і міркувань інших осіб. Відповідно до ст. 128 ЦПК України після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову. Таким чином відповідач по справі суддя Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] мав право подати свої заперечення на позов, а позивач мав право висловити щодо них свою думку в судовому засіданні. Зазначена відповідачем інформація в запереченні (заяві від 20 вересня 2011 року) є оціночним судженням (думкою) відповідача щодо заявленого позову та постановленої ним ухвали, не стосується безпосередньо особи позивача і не порушує його особисті немайнові права. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання інформації, зазначеної в заяві судді Деснянського районного суду м. Києва [PERSON] від 20 вересня 2011 року до Дарницького районного суду м. Києва, недостовірною задоволенню не підлягають. На підставі ст. 277 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст. 34 Конституції України,

Outcome: dismissed