Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати. Посилався на те, що з 12.04.2005р. по 14.01.2013р. він працював на посаді водія у ПАТ «Донбаскабель». 14 січня 2013 року його було звільнено за власним бажанням. На день звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 12 570 гривень. Вказану заборгованість до сьогоднішнього дня йому відповідачем у добровільному порядку не сплачено. Вважає такі дії відповідача незаконними, тому звернувся з цим позовом до суду, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 12 570 гривень, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку та відшкодувати завдану йому у зв'язку з такими діями відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити позов. Позивач дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Вказав, що з 12.04.2005р. по 14.01.2013р. він працював на посаді водія у ПАТ «Донбаскабель». 14 січня 2013 року його було звільнено за власним бажанням. На день звільнення відповідач заборгував йому заробітну плату у розмірі 12 570 гривень. Вказану заборгованість до сьогоднішнього дня йому відповідачем у добровільному порядку не сплачено. Вважає такі дії відповідача незаконними, тому звернувся з цим позовом до суду, у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 12 570 гривень, а також середній заробіток за весь час затримки розрахунку та відшкодувати завдану йому у зв'язку з такими діями відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, надав судові заперечення на позовну заяву, в яких визнав позов частково, посилаючись на те, що позивач дійсно працював у відповідача у зазначений ним період часу, 14 січня 2013 року його було звільнено за власним бажанням. На період звільнення у відповідача перед позивачем дійсно була наявна заборгованість із заробітної плати за кілька місяців, яка загалом складає 17 783 гривні. Позивач скористався своїм правом на звернення до створеної на ПАТ «Донбаскабель» комісії по трудових спорах із заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати, яку було розглянуто. Рішенням КТС ПАТ «Донбаскабель» від 28.01.2013р. було задоволено вимоги позивача у повному обсязі та зобов'язано відповідача погасити заборгованість із заробітної плати у розмірі 11 451 гривня. Вказане рішення КТС ПАТ «Донбаскабель» набрало чинності, ні позивачем, ні відповідачем у цій справі не оскаржувалось, на підставі вказаного рішення КТС видано виконавчий документ - посвідчення КТС, який позивач має право пред'явити до виконання, тож відповідач визнав тільки вимоги позивача про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 6 332 гривні. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування завданої йому у зв'язку з такими діями відповідача моральної шкоди у розмірі 1 000 гривень, представник відповідача заперечував проти їх задоволення у повному обсязі, оскільки, по-перше, на думку представника відповідача, позивач пропустив строк для звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, а по-друге, затримка розрахунку з позивачем виникла не з вини підприємства, а з причин, що не залежать від відповідача, як то складне фінансове становище відповідача, що значно ускладнює сплату зобов'язань, наявність великої заборгованості із заробітної плати та заборгованості перед бюджетом зі сплати податку з доходів фізичних осіб, з податку на землю та пені за прострочення строків розрахунків за операціями ЗЕД. Визнаючи факт наявності заборгованості із виплати заробітної плати, відповідач фактично позбавлений можливості самостійно розпоряджатися грошовими коштами, оскільки на його рахунки у банківських установах державною виконавчою службою накладено арешт. З цих самих причин не може йтись й про відшкодування моральної шкоди, крім того, на думку відповідача, позивачем взагалі не було доведено її наявності та не було обґрунтовано її розмір (а.с.12-13). Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Згідно зі ст.233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем: [PERSON], [INFO], 12 квітня 2005 року був прийнятий на роботу водієм автобусу транспортного цеху ВАТ «Донбаскабель» (наказ № 83к від 11.04.2005р.), 14 січня 2013 року був звільнений за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України (наказ № 1к від 14.01.2013р.), що підтверджується даними трудової книжки позивача, копією наказу (а.с.2-5, 20). Ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до довідки, наданої ПАТ «Донбаскабель» та завіреної належним чином, заборгованість підприємства із заробітної плати перед [PERSON] станом на 13.12.2013р. складає 17 783 гривень (а.с.16), чого також не заперечував відповідача у запереченнях на позовну заяву. Згідно з положеннями ст.221 Кодексу законів про працю України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. Судом встановлено, що позивач до звернення до суду з цим позовом звертався до створеної на ПАТ «Донбаскабель» комісії по трудових спорах із заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати, яку було розглянуто. Це підтвердив у судовому засіданні і позивач. Рішенням комісії по трудових спорах ПАТ «Донбаскабель» № 513 від 28.01.2013р. задоволено вимоги [PERSON] у повному обсязі та зобов'язано ПАТ «Донбаскабель» погасити заборгованість із заробітної плати у розмірі 11 451 гривня, що підтверджується завіреною належним чином випискою з протоколу № 11 від 28.01.2013р. (а.с.14). Відповідно до ст.229 Кодексу законів про працю України рішення комісії по трудових спорах підлягає виконанню власником або уповноваженим ним органом у триденний строк по закінченні десяти днів, передбачених на їх оскарження (стаття 228), за винятком випадків, передбачених частиною п'ятою статті 235 цього Кодексу. Рішення КТС ПАТ «Донбаскабель» набрало чинності, ні позивачем, ні відповідачем у цій справі не оскаржувалось. Вказане не оспорювалось позивачем у судовому засіданні. На підставі вказаного рішення комісії по трудових спорах ПАТ «Донбаскабель» № 513 від 28.01.2013р. видано виконавчий документ - посвідчення КТС. Ст.230 Кодексу законів про працю України у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення комісії по трудових спорах у встановлений строк (стаття 229) працівникові комісією по трудових спорах підприємства, установи, організації видається посвідчення, що має силу виконавчого листа. На підставі посвідчення, пред'явленого не пізніше тримісячного строку до районного, міського (міста обласного значення), районного у місті відділу державної виконавчої служби, державний виконавець виконує рішення комісії по трудових спорах у примусовому порядку. У зв'язку з невиконанням відповідачем рішення комісії по трудових спорах відділом державної виконавчої служби Куйбишевського районного управління юстиції у м.Донецьку було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення комісії по трудових спорах щодо стягнення з ПАТ «Донбаскабель» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати у розмірі 11 451 гривня, що підтверджується належним чином завіреною копією постанови про відкриття виконавчого провадження № 36519518 від 12.02.2013р. (а.с.15). Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що питання про стягнення заборгованості із заробітної плати ПАТ «Донбаскабель» перед [PERSON] у розмірі 11 451 гривня вже вирішено у досудовому порядку. При цьому суд визнає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача різниця у сумах наявної заборгованості - 17 783 гривні (довідка ПАТ «Донбаскабель» про наявну заборгованість підприємства із заробітної плати перед [PERSON] станом на 13.12.2013р. (а.с.16), та сумою заборгованості, щодо якої вже вирішено питання комісією по трудових спорах про необхідність стягнення - 11 451 гривні (а.с.14.15), а саме у розмірі 6 332 гривень. Суд не бере до уваги доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому, вирішуючи питання щодо заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з наступними змінами та доповненнями під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як вбачається з п.5 цієї ж постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Як вбачається з наданих представником відповідача доказів, затримка розрахунку з позивачем виникла не з вини підприємства, а з причин, що не залежать від відповідача, як то складне фінансове становище відповідача, що значно ускладнює сплату зобов'язань, наявність великої заборгованості із заробітної плати та заборгованості перед бюджетом зі сплати податку з доходів фіз0ичних осіб, з податку на землю та пені за прострочення строків розрахунків за операціями ЗЕД. Визнаючи факт наявності заборгованості із виплати заробітної плати, відповідач фактично позбавлений можливості самостійно розпоряджатися грошовими коштами, оскільки на його рахунки у банківських установах державною виконавчою службою накладено арешт. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем, за таких умов позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме щодо стягнення з відповідача на його користь різниці у сумах наявної заборгованості та сумою заборгованості, щодо якої вже вирішено питання комісією по трудових спорах про необхідність стягнення, а саме у розмірі 6 332 гривень, в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки судом не встановлено вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем та завданні йому моральної шкоди, крім того, не доведено наявності моральної шкоди й самим позивачем. Ч.3 ст.88 ЦПК України передбачено, що, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету м.Авдіївки судовий збір у розмірі 115 гривень 56 копійок. На підставі викладеного та

Outcome: partial