Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, який обґрунтував тим, що він, будучі громадянином Російської Федерації протягом березня-серпня 2020 року перераховував на рахунок громадянина України [PERSON] , відкритий в публічному акціонерному товаристві «Сбербанк Росії», грошові кошти в розмірі 5010789,00 російських рублів. Вказані кошти надавалися з метою наступного укладання договору позики і фінансування потреб відповідача. У зв`язку з цим, між сторонами проводилися перемовини щодо умов надання позики, проте досягнути домовленостей щодо умов позики, зокрема щодо повернення суми коштів, строків позики, процентів за користування грошима не вдалося. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів, проте жодної відповіді від відповідача не надійшло. Позивач вважає, що оскільки між сторонами відсутні договірні відносини та інші підстави для отримання грошових коштів відповідачем, вказані кошти є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню. За таких обставин, позивач просить суд: стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 5010789,00 російських рублів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні вимог на підставі письмового відзиву, який обґрунтований тим, що в період з березня-серпня 2020 року на картковий рахунок [PERSON] з карткового рахунку позивача дійсно були перераховані грошові кошти в розмірі 5010789,00 російських рублів. Зазначені грошові кошти не надавалися позивачем з метою наступного укладання договору позики. Будь-яких намірів у сторін на укладання договору позики не було. Також, вказані грошові кошти не є безпідставно набутим майном, оскільки були перераховані з карткового рахунку позивача на картковий рахунок відповідача за спільною згодою між ним [PERSON] та громадянами Російської Федерації [PERSON] і [PERSON] , та призначались з метою реєстрації та просування бізнесу в Україні, а саме: службові відрядження, реєстрацію ТОВ «Мармеладний кіт», витрати з оренди приміщень в Києві та Львові, ремонт приміщень, придбання обладнання, заробітна плата працівників та інше. З лютого 2020 року між відповідачем та громадянами Російської Федерації [PERSON] і [PERSON] існувала угода, згідно з якою [PERSON] зареєстрував ТОВ «Мармеладний кіт» та був його одноособовим власником. У жовтні 2020 року ТОВ «Мармеладний кіт» за угодою між сторонами був на 95% переданий компанії «ІГ Нідерланди Б.В.», власником якої є [PERSON] , який є кінцевим бенефіціарним власником. Всі грошові кошти були витрачені відповідачем в більшій частині шляхом внесення на поточний рахунок ТОВ «Мармеладний кіт». Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] зі своєї картки [NUMBER] , рахунок [NUMBER] , за період з 23.03.2020 по 15.08.2020 були здійснені переводи [PERSON] на суму 5010789,00 російських рублів, що підтверджується звітом (том 1 а.с. 92-101) та визнається сторонами. Позивач вважає, що його права були порушені та [PERSON] без належної правової підстави набув грошові кошти, а тому зобов`язаний їх повернути. Суд не може погодитися з такою позицією позивача з таких підстав. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня. Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норми глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. З боку відповідача було надано копії роздруківок електронної переписки між [PERSON] та громадянами Російської Федерації [PERSON] і [PERSON] з лютого 2020 року (том 2 а.с. 6-119), згідно зі змісту якої вбачається, що перерахування грошових коштів з рахунку позивача на рахунок відповідача здійснювалося за спільною домовленістю між ними та призначались з метою реєстрації та просування бізнесу в Україні, а саме: службові відрядження, реєстрацію ТОВ «Мармеладний кіт», витрати з оренди приміщень в Києві та Львові, ремонт приміщень, придбання обладнання, заробітна плата працівників та інше, про виконання яких свідчать платіжні доручення, квитанції та розписки. Разом з цим, ні позивачем, ні його представником не було надано до суду належних та допустимих доказів щодо безпідставності перерахувань у загальній сумі 5010789,00 російських рублів на банківський рахунок відповідача, оскільки така правова підстава існувала у вигляді вищевказаної домовленості між [PERSON] та громадянами Російської Федерації [PERSON] і [PERSON] . З цих підстав, суд критично оцінює та відхиляє посилання позивача на те, що відносини сторін мають регулюватись нормами ст. 1212 ЦК України, адже ця стаття передбачає наслідки набуття чи збереження майна за відсутності правової підстави і не може бути застосована у разі наявності договірних правовідносин. Посилання [PERSON] на те, що між ним та відповідачем в майбутньому мав бути укладений договір позики не можуть бути правовою підставою для задоволення позову, оскільки це, по-перше взаємовиключає його позицію, обґрунтовану на підставі ст. 1212 ЦК України, оскільки має договірний характер, а по-друге, не підтверджена жодними належними та допустимими доказами, зокрема такими як укладання письмового попереднього договору чи пропозиції укласти договір. За таких обставин, у даному випадку, суд прийшов до висновку про недоведеність та безпідставність вимог позивача, у зв`язку з чим, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed