Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування з незаконного володіння у відповідача нежитлове приміщення № 1 літ. Б1, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що 02 серпня 2011 року позивачем було придбано у територіальної громади м. Миколаєва комунальне майно 27 нежитлових приміщень, розташованих за вказаною адресою та 08.08.2011 року зареєстровано своє право власності на придбане майно у ММБТІ. У 2015 році директор ПП «Південьбудінвест» - [PERSON] дізнався, що деякі з придбаних позивачем нежитлових приміщень використовуються іншими особами без відповідних правових підстав. 17.09.2015 року директор ПП «Південьбудінвест» звернувся до правоохоронних органів з приводу незаконного володіння та розпорядження нерухомим майном позивача, за результатами проведених заходів правоохоронні органи повідомили позивачу, що належне останньому гаражне приміщення №1 літ. Б-1, розташоване за адресою: [ADDRESS] використовується відповідачем [PERSON] .. Так, відповідачем набуто право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору дарування від 18.02.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., за яким до неї перейшло право власності на гараж за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . Проте, жодних документів, які б свідчили про виникнення у попередніх власників права власності на спірне гаражне приміщення та земельну ділянку за даною адресою, відповідач під час допиту в рамках кримінального провадження не надала. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою про звільнення спірного приміщення, проте остання категорично відмовляється звільнити приміщення в добровільному порядку. Володіння відповідачем спірним нежитловим приміщенням заважає позивачу реалізувати своє право власності належним чином. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить позов залишити без задоволення. Посилаючись на те, що вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. 15.10.1998 року [PERSON] було придбано у [PERSON] нежитлове приміщення гаражу, розташованого по [ADDRESS] . [PERSON] вказане приміщення було набуто шляхом переобладнання із приміщення туалету, придбаного до того у ЖЕКу № 7 як каміння. Згідно технічного паспорту, виготовленого 17.10.2011 року КП ММБТІ площа належного [PERSON] гаражу складає 11,3 кв. м. В подальшому [PERSON] здійснив відчуження належного йому на законних підставах гаражу № [NUMBER] розташованого за адресою: [ADDRESS] громадянці [PERSON] . Предметом позову є нежитлове гаражне приміщення № [NUMBER] в літ. Б1, що знаходиться по [ADDRESS] , площа якого, згідно наданого позивачем технічного паспорту складає 18,4 кв. м. Таким чином, йому незрозуміло, яким чином позивач ідентифікував належне [PERSON] гаражне приміщення № [NUMBER] , розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 11,3 кв. м., як таке, що є належним позивачу гаражним приміщенням [ADDRESS] , площею 18,4 кв. м. Крім того, має бути встановлений факт незаконності відчуження 10.12.1992 року ЖЕК № 7 приміщень туалету громадянину [PERSON] переобладнання останнім цього приміщення у гаражне із подальшим відчуженням [PERSON] , проте, позивачем даних доказів не надано. Ухвалою суду від 13.09.2018, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 31.01.2019, витребувано докази. Ухвалою суду від 10.04.2019, цивільну справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.08.2019, закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 04.12.2019, відкладено розгляд цивільної справи. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Приватному підприємству «Південьбудінвест» належать нежитлові приміщення №№ 1-1, 2-1, 3-1, 4-1 загальною площею 78,1 кв. м. у літ. А; нежитлові приміщення №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10, 1-11 загальною площею 147,9 кв. м. у літ. Б; нежитлові приміщення №№ 1-1, 1-2 загальною площею 48,0 кв. м. у літ. В; нежитлові приміщення №№ 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, 1-9, 1-10 загальною площею 99,2 кв. м. у літ. Г., що складають 1/1 частку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу комунального майна від 02.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Лашиною О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 1730, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 25.09.2017 року (а.с. 7-11). Згідно п. 8.1. Договору продавець гарантував, що об`єкт приватизації не входить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації, не є проданим, переданим, заставленим, не знаходиться під арештом, судових справ щодо немає. Як вбачається з технічного паспорту об`єкта, що розташований за адресою: [ADDRESS] , до нежитлового приміщення літ. Б1 входять приміщення: 1,2,3,4,5,6,7,9,10,11 загальною площею 157,2 кв. м. З технічного паспорту індивідуального гаражу поблизу житлового будинку [ADDRESS] від 17.10.2011 року, гараж літ. А, площею 11.3 кв. м., розташований поблизу житлового будинку [ADDRESS] , рік побудови -1960 року. У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. На підставі ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Верховний Суд України у своїх правових позиціях, викладених по справі №6-3089цс15 зазначив, що згідно із статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача За змістом цієї статті випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норми статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Згідно пункту 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5 (далі Постанова № 5), застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Згідно п.20 вказаної Постанови у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. У п.23 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст.10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (постанова Верховного Суд України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Верховного Суд України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16). Одним із способів захисту порушеного права власності є віндикація (витребування майна із чужого незаконного володіння). Відповідно до закріпленого в ст.387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Тобто умовою витребування майна з чужого незаконного володіння є фактичне позбавлення дійсного власника права повною мірою володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 17 вересня 2015 року директором ПП «Південьбудінвест» подано заяву на ім`я начальника Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області щодо вчинення невстановленими особами самоправних дій, а саме самовільного зайняття належних йому на праві власності господарчих приміщень що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На підставі даної заяви за ознаками ст. 356 КК України відомості внесено до ЄРДР, що підтверджується витягом з кримінального провадження № 12015150040004451. Під час досудового розслідування правоохоронними органами були проведені слідчі дії, за результатами яких було встановлено, що нежитлове приміщення №1 літ. Б-1 (за технічним паспортом ПП «Південьбудінвест») знаходиться у користуванні [PERSON] , [INFO] . Також, під час досудового розслідування встановлено, що управління містобудування та архітектури виконкому ММР не здійснювало узгодження окремої адреси нежитлового приміщення (гаражу) за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] , Департаментом ЖКГ ММР не надавались документи про виділення в окрему адресу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та відповідно дане питання на сесію Миколаївської міської ради не виносилось. В матеріалах кримінального провадження № 12015150040004451, за ознаками кримінального правопорушення за ст.. 356 КК України, міститься копія розписки від 15.10.1998 року, відповідно до якої [PERSON] продав [PERSON] належний йому гараж, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який він переобладнав із будівлі туалету придбаного ним в ЖЕКі-7 під розборку як каміння, на підставі квитанції про сплату від 27.10.1992 року та накладної від 10.12.1992 року. Судом встановлено, що 10 грудня 1992 року [PERSON] купив через ЖЕК № 7 за готівковим розрахунком [PERSON] , що підтверджується накладною на внутрішнє переміщення матеріалів від 10.12.1992 року та відповідною квитанцією. Як вбачається з розписки від 15.10.1998 року [PERSON] продав [PERSON] належний йому гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який він переобладнав із будівлі туалету, придбаного у ЖЕК № 7 як каміння, б/у 4.8 куб. м. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 22.12.2014 року, земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] з кадастровим номером 4810136900:01:042:0019, належить на праві власності Миколаївській міській раді. Відповідно до витягу на нерухоме майно від 10.12.2014 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.12.2014 року, гараж № 8 за літ. А, загальною площею 11,3 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.12.2014 року виданого Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції. 18 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір дарування, на підставі якого останній передано у дар гараж за адресою: [ADDRESS] , гараж № [NUMBER] . Гараж, що відчужувався - літ. А, загальною площею 11,3 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0020 га, кадастровий номер якої 4810136900:01:042:0019 Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 322. З огляду на досліджені матеріали, судом не встановлено, що відповідачка незаконно придбала та користується спірним майном, відповідно підстав для витребування майна встановлених ст. 387 ЦК України не має. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed