Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить виселити їх з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони є власниками приміщення, у вказаному житлі відповідачі зареєстровані, однак проживають без достатніх правових підстав, оскільки позивач згоди на вселення не надавав, а вселення без ордера є самоправним. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала заявлений позов та просила вимоги задовольнити повністю. Відповідачі та їх представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували та просили у вимогах відмовити повністю з тих підстав, що вони на законних підставах вселились і проживають у вказаному житлі, спір, що виник між сторонами, пов'язаний виключно з приводу оплати за договором, що не може бути підставою для виселення. Представник третьої особи також вважала вимоги необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, звернувши увагу, що чинним законодавством заборонено виселення з гуртожитків без надання іншого житлового приміщення. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 28.09.1995 року відповідачеві [PERSON] складом сімї з чотирьох осіб (дружина, дочка та син) ЗАТ Промінь було видано Посвідчення на право зайняття службового приміщення №22 у приміщенні гуртожитку будинку №5 по провулку 1-й Чорноморський у місті Одесі (а.с.102). Відповідно до ст.129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Станом на дату судового розгляду даної справи, виданий відповідачам ордер на вселення у гуртожиток у встановленому законом порядку не визнаний недійсним та/або не скасований та/або не оспорюється. На підставі вказаного Посвідчення відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою, постійно проживають по теперішній час, про що свідчать відповідні відмітки у їх паспортах громадянина України. Разом з ними на даний час проживають двоє малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], котрі також зареєстровані у кімнаті, на що вказує довідка №71 від 08.08.2017 року щодо реєстрації (а.с.103). Позивач ПРАТ Промінь-1 є правонаступником ЗАТ Промінь, якому обєкт гуртожитку належав на праві власності (а.с.35), та уклав 01.02.2017 року з відповідачем [PERSON] договір №22 найму спірного житлового приміщення (а.с.109, 110) зі строком дії до 06.02.2018 року з переліком осіб, котрі зареєстровані у кімнаті та мають право на проживання в ній, за яким відповідачі мають здійснювати оплату комунальних послуг. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача безпідставні, позов про виселення заявлено у період дії договору найму, укладеного між сторонами, тому вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed