Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Харківський механічний завод», в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 809 робочих днів. В обґрунтування вищевказаного позову [PERSON] зазначив, що 17.01.2014 року наказом №9 був призначений на посаду юрисконсульта ДП «Харківський механічний завод». 11.04.2011 року наказом №195 був звільнений з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. На день звільнення з відповідачем була нарахована, але не виплачена заробітна плата за квітень 2011 року. Фактично розрахунок з позивачем був проведений лише 07.07.2014 року у сумі 2520,14 грн., тобто з затримкою остаточного розрахунку 809 робочих днів. При цьому в позові вказано, що на дату направлення позову до суду відповідач не надав відповідь про розмір отриманої заробітної плати за час роботи у підприємстві, що позбавило можливості [PERSON] розрахувати середній заробіток у грошовій сумі. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON]. позов підтримав, посилаючись на наведені у ньому докази. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, з'ясувавши думку представників сторін, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 17.01.2011 р. по 11.04.2011 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у нього юрисконсультом, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці [NUMBER] від 29.06.2010 року, копії якої є в матеріалах справи. 11.04.2011 року [PERSON] був звільнений з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно до вимог ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 60, ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з письмових заперечень, що містяться в матеріалах справи, відповідач не заперечує факт того, що дійсно остаточний розрахунок при звільненні [PERSON] з займаної посади юрисконсульта ДП «Харківський механічний завод» був проведений 07.07.2014 року. Разом з тим, факт наявності спору про розміри належних звільненому [PERSON] сум між сторонами не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем не надано належних та достатніх доказів в обґрунтування цього. Так, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем наданий лист від 31.07.2014 року, в якому він фактично просить надати інформацію про розрахунок виплачених 07.07.2014 року коштів із зазначенням індексації та повідомити розмір заробітної плати за час роботи в ДП «Харківський механічний завод». З тексту позову та пояснень представника позивача в судовому засіданні також не вбачається, що між сторонами існує спір щодо розмірів належних звільненому [PERSON] сум. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і заперечення сторін, суд приходить до висновку щодо недостатності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки не доведені обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування спору про розмір належних йому сум при звільненні, на що прямо вказано у ст. 116 КЗпП України, не надано достатніх доказів в обґрунтування цих вимог. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України, тому з урахуванням встановлених обставин справи та приведених норм закону, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed