Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив розподілити майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 29,90 кв.м. та житловою площею 16,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в рівних частках по 1/2 частині кожному з подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 19.07.1996 року та рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року шлюб між ними було розірвано. За час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі вони спільно набули: квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.08.2001 року. Вказує, що згоди щодо поділу майна вони не досягли, а тому просив поділити вищевказане майно. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, надав заяву в якій просив справу розглядати без його участі, проти ухвалення рішення не заперечував. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 19.07.1996 року у Відділ реєстрації актів громадянського стану Подільського району м. Києва за актовим записом №283, між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 30.08.2001 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №3-1100, сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 29,90 кв.м., в тому числі жилою площею 16,80 кв.м. Таким чином, встановлено, що сторони за час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі подружжя спільно набули наступне майно: квартиру [ADDRESS]. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 11.11.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач просив розподілити майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме однокімнатну квартиру, загальною площею 29,90 кв.м. та житловою площею 16,80 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в рівних частках по 1/2 частині кожному з подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. Встановлено, що сторонами взаємної згоди щодо поділу майна не досягнуто. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору 6890,00 грн.

Outcome: approved