Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база № 77» ДАРУ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку з дня звільнення з роботи по день повного розрахунку. В обґрунтування своїх позовних вимог він послався на наступне. З 25.04.2016 року по 30.09.2018 року позивач працював начальником варти воєнізованої охорони на ДП «Хлібна база № 77» Держрезерву України. В зв`язку із систематичною невиплатою заробітної плати 30.09.2018 року позивач звернувся до в.о. директора ДП «Хлібна база № 77» Держрезерву України з заявою про звільнення з займаної посади за згодою сторін. В заяві про звільнення позивач просив виплати йому невиплачену заробітну плату за пропрацьований період роботи. Заяву було задоволено проте розрахунки не проведені. Позивач посилається, що до цього часу йому не було виплачено заробітну плату, не проведено розрахунки, передбачені трудовим законодавством. Всього позивач зазначає, що за період роботи на даному підприємстві з квітня 2016 року по вересень 2018 року йому недоплачено заробітну плату на суму 28938,32 грн. Згідно календаря робочого часу на 2017-2018 р.р. з серпня 2018 року по квітень 2019 року -167 календарних робочих днів, перемноживши їх на середній заробіток - 258,49 грн. отримуємо суму 43167,83 грн, що повинен роботодавець сплатити позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку чи на день винисення рішення суду. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 08 квітня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не подавав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, відзив на позов не надавав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Дослідивши письмові матеріали справи, встановлено наступні обставини. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ до 30.09.2018 року, що підтверджується копією трудової книжки. З довідки №108 від 02.10.2018 року вбачається, що заборгованість із заробітної плати за працівником [PERSON] станом на 01.10.2018 року складає 28938,32 грн. Так, задовольняючи клопотання позивача про витребування доказів, відповідача було зобов`язано надати до суду довідку про нараховану позивачу заробітну плату за весь період його роботи на підприємстві помісячно; довідку про виплачену заробітну плату помісячно; довідку про невиплачену заробітну плату помісячно. Разом з тим, відповідач дану ухвалу не виконав. У відповідності до положень ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Тобто факт наявності заборгованості по заробітній платі позивачем суду доведений належним доказом. Отже вивчивши зазначені докази судом вбачається, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 28938,32 грн. є обґрунтованою, та підлягає до стягнення. Застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки в сумі 43167,83 грн суд зазначає наступне. Судом встановлено, що дійсно при звільнені позивача з ним не був проведений розрахунок своєчасно. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок середнього заробітку, який роботавець зобов`язаний виплатити позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 43167,83 грн виходячи із того, що середня заробітна плата позивача становить 258,49 грн.. Суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом на підставі досліджених документів та встановлених обставин є доведеним той факт, що відповідач по справі при звільненні [PERSON] не виплатив всі належні йому суми. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів. Як вбачається відсутність свої вини відповідач суду не довів, а згідно пояснень частково підтвердив позовні вимоги позивача. Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За викладених обставин, враховуючи той факт, що відповідачем на день звільнення [PERSON] та по даний час заборгованість по заробітній платі не виплачена, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, а також в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Згідно приписів пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved