Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до СТОВ «Богданівське» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Свої уточнені позовні вимоги мотивує тим, що з 06 квітня 2016 року працював уСТОВ «Богданівське» на посаді головного агронома. 17 серпня 2018 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, проте в порушення ч.1 ст.116 КЗпП України в день звільнення з ним не було проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачено нараховану заробітну плату (включаючи компенсацію за 20 днів невикористаної відпустки), що згідно довідки СТОВ «Богданівське» становить станом на 17 серпня 2018 року - 41219 грн. 72 коп. Оскільки в досудовому порядку спір вирішити не вдалося, позивачем і подано до суду позов про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 41 219 грн. 72 коп. та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, проте згідно заяви його представника адвоката Зибінської Г.В. просили розгляд справи проводити без їх участі, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, з невідомих для суду причин, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення Укрпошти про вручення рекомендованого поштового відправлення, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання. У зв`язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Конституцією, як основним законом України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст. 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В свою чергу Кодексом законів про працю України дано визначення заробітної платні, де в ст. 94 зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Як вбачається з записів трудової книжки [PERSON] , [INFO] , прийнятий в СТОВ «Богданівське» на посаду головного агронома з 06 квітня 2016 року. Звільнений з посади з 17 серпня 2018 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.4). Згідно копії довідки СТОВ «Богданівське» заборгованість по заробітній платі головного агронома [PERSON] станом на 30 липня 2018 року становить 15 474 грн. 45 коп. На момент звільнення, 17 серпня 2018 року, загальна заборгованість становить 41 219 грн. 72 коп., в тому числі компенсація за 20 днів не використаної відпустки 21921 грн. 93 коп. (а.с.3). У відповідності до копії заяви [PERSON] від 05 вересня 2018 року, [PERSON] в зв`язку із звільненням з роботи надіслав заяву до СТОВ «Богданівське» щодо проведення з ним розрахунку по заробітній платі у відповідності до ст.116 КЗпП України (а.с.5). Протягом розгляду цивільної справи СТОВ «Богданівське» на підставі норм ст.ст.12,81 ЦПК України, не скористалось своїми процесуальними правами та не надало до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань по виплаті заробітної плати звільненому працівнику [PERSON] , а відтак несе ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням відповідних процесуальних дій, в даному випадку - ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Частиною першою ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінюючи в сукупності досліджені в судовому засіданні докази, судом встановлено, що позивач [PERSON] працював з 06 квітня 2016 року у СТОВ «Богданівське» на посаді головного агронома та 17 серпня 2018 року був звільнений із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, проте в порушення норм ст.ст.47,116 КЗпП України в день звільнення виплату всіх сум, що належать йому від підприємства не отримав в повному обсязі, та враховуючи розрахунки, надані суду позивачем щодо стягнення заробітної плати та довідку підприємства, які враховуючи позицію відповідача, суд приймає як належні, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, вирішуючи питання про розподіл витрат, суд враховує, що згідно ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч.1,2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу (ч.1,3 ст.133 ЦПК України). У відповідності до ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.1,2,3,4 ст.137 ЦПК України). За таких обставин, оскільки згідно наданого позивачем розрахунку суми гонорару за надання правової допомоги від 16 березня 2020 року, Договору №02/2019 про надання правової допомоги від 15 жовтня 2019 року, квитанцій до прибуткового касового ордера №6,9,10 від 31 січня 2020 року, від 04 лютого 2020 року та від 05 березня 2020 року та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, судом встановлено, що дані витрати є неспівмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх обсягом; а також ціною позову, тобто мають компенсуватися в силу ст.137 ЦПК України частково, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача 3000 грн. . Крім того, згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивач, згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial