Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, визнання договору недійсними, розірвання договору та стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що він у серпні місяці вирішив придбати у власність трактор для власних потреб. Вказав, що 06 серпня 2015 він прибув у офіс компанії ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», де йому показали фотографії та в усній формі представник відповідача [PERSON]С, запропонував не гаяти часу, коли будуть оформлятись документи і сплатити авансовий платіж за транспортний засіб - трактор в розмірі 44 000 грн. при чому призначення платежу зазначено не було і позивач був переконаний, що це аванс за транспортний засіб - трактор, оскільки він не мав можливості ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача позивачу його не надав, а також не роз'яснив призначення платежу, який після вивчення Договору виявився адміністративним платежем, тобто винагородою Лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору. Зазначив, що укладення самого договір Фінансовою лізингу № 000684 від 06.08.2015року з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відбулося тільки після сплати позивачем авансу в сумі 44 000,00 грн. Наголосив, що Відповідач не правильно зазначив місце укладення Договору м. Київ, насправді Договір фінансового лізингу № 000684 від 06.08.2015р. укладався у м. Львові на вул. Коцюбинського, 1. Вказав, що предметом лізингу відповідно до додатків до Договору є спецтехніка-трактор марки Chery RK 504 cab, але вартість його вже виявилась значно вищою, ніж була зазначена в Інтернеті та яку підтверджував представник відповідача в офісі при сплаті позивачем авансового платежу, а саме вартість предмета лізингу по договору становила 440 000,00 грн., а не 185200,00 грн. Вказав, що представник Відповідача запевнив позивача, що протягом трьох, чотирьох днів надасть позивачу предмет лізингу (Трактор), але протягом обіцяних днів та станом на 23 листопада 2015р. предмет лізингу так і не був мені переданий. Зазначив, що компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця Авансового платежу, який згідно п.9.1. Договору складає 50% від вартості предмету лізингу, а як виявилось сплачена мною сума в розмірі 44 000 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Зауважив, що не маючи відповідної юридичної чи економічної освіти, позивач при укладенні договору шляхом обману помилково придбав не потрібну йому на умовах Відповідача послугу з фінансового лізингу. Позивач просив визнати п. 12.1 Договору фінансового лізингу від 06.08.2015 року № 000684 недійсним; розірвати Договір фінансового лізингу від 06.08.2015 року № 000684; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь [PERSON] сплачені ним кошти в сумі: 44 000 гривень 00 копійок, а також сплачену банківську комісію в розмірі 440,00 грн.; стягнути з Відповідача судові витрати. Представник відповідача подав письмове заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. Своє заперечення мотивував тим, що позов є безпідставним та необгрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Вказав, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови Договору, що був укладений між Позивачем та Відповідачем та на підставі якого виникли відповідні цивільно-правові відносини. Зазначив, що між Сторонами було укладено Договір з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною. Зауважив, що після підписання Договору (п.16.6.) всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність, послуга, яка надається за Договором, обрана Лізінгоодержувачем самостійно і свідомо; позивач, ознайомившись із всіма істотними та іншими умовами Договору, підписавши цей Договір, все ж таки звинувачує в невиконанні Відповідачем якихось усних обіцянок та запевнень, та в звязку із цим вважає себе введеним в «оману». Наголосив, що Позивач, який з його слів не має «відповідної юридичної чи економічної освіти», посилаючись на положення Рішення Конституційного суду України (від 10.11.2011 р.) все ж таки підписав Договір не спромігшись навіть ознайомитись з його умовами. Вказав, що позивач не дослідив, що визначаючи «несправедливими» положення п.12.1. Договору, які передбачають штрафні санкції, включення яких до положень договорів не забороняється чинним законодавством, не обґрунтовує: в чому саме полягає їх несправедливість та метод її визначення. Зазначив, що застосування суб'єктами правочинів неустойки в договорах повинно ще відповідати та не суперечити загальним нормам законодавства, які регулюють та встановлюють можливість такого застосування, а не вважати, несправедливим погодженого Сторонами п.12.1., який є просто несправедливим без належного обґрунтування. Зауважив, що суперечність правочину актам законодавства, як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених Судом першої інстанції обставинах справи про порушення певним правочином (а в даному випадку п.12.1. Договору) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; відповідних встановлених істотних обставин справи твердження Суду першої інстанції не містять, ґрунтуючись лише на висновках про невідповідність, а не про суперечність спірних пунктів чинному законодавству. Наголосив, що позивач не звернув уваги на те, що штрафні санкції за одностороннє розірвання Лізингоодержувачем Договору діють не увесь строк дії Договору, а лише до моменту отримання ним транспортного засобу сплативши частково або повністю Авансовий внесок. Це було зумовлено для забезпечення виконання Лізингоодержувачем своїх зобов'язань щодо належної та своєчасної сплати визначених Договором лізингових платежів, що в свою чергу забезпечило виконання принципу добросовісності зі сторони Позивача. Вказав, що посилаючись на несправедливість п.12.1. Договору Позивач не зазначив, що він на момент ознайомлення з оспорюваним пунктом та підписання відповідної сторінки Договору, не визначив його несправедливим та неприйнятним для себе, міг скористатись законним правом, яке йому надається ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», де істотною умовою, окрім перелічених в вищезгаданій статті закону, є будь-яка інша умова, щодо якої за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зазначив, що в звязку із невірним розумінням Позивачем п.12.1. Договору, ним вважається його положення несправедливими, але це не відповідає дійсності в звязку із тим, що при розірванні Договору з ініціативи Лізингоодержувача наслідком розірвання є повернення 60 % (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, в разі розірвання Лізингоодержувачем Договору Лізингодавець повертає сплачені кошти з урахуванням штрафу, а значить споживач має право на одержання відповідної компенсації. Наголосив, що незрозумілим є висновок Позивача щодо того, як п. 12.1. міг призвести до істотного дисбалансу прав та обовязків Сторін, в звязку із чим це зумовить і зміну інших, взаємоповязаних з ним положень Договору. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав, просили задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, однак представник відповідача подав заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності. У судовому засіданні було досліджено наявні в матеріалах справи письмові докази. З договору фінансового лізингу № 000684 від 06.08.2015 року вбачається, що такий укладено між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач). Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб, а саме Chery RK 504 cab, ціна в доларах: 18723,40 $ (Додаток № 2 до Договору). Згідно умов договору вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору зазначається у даному Договорі, розмір авансового платежу вказується у даному Договорі та в Додатку N 1 до даного Договору, який є його невід'ємною частиною. Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача, згідно з умовами даного Договору. А усі ризики по Предмету лізингу переходять від Лізингодавця Лізингоодержувачу в момент передачі предмета лізингу по Акту приймання-передачі. Предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Кошти які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у і квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Лізингоодержувач який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати Договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання В такому випадку поверненню підлягає 60% шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. З Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 000684 від 06.08.2015 року вбачається, що вартість предмета лізингу становить 18723,40 доларів США, щомісячний авансовий платіж 780,14 доларів США, адміністративний платіж (10%) 1872,34 доларів США. З копії квитанції № 68675297 від 06.08.2015 року вбачається, що позивач сплатив відповідачу 44000,00 грн. в якості адміністративного платежу згідно Договору фінансового лізингу № 000684 від 06.08.2015 року, а також . З копії квитанції № 68675298 від 06.08.2015 року вбачається, що позивач сплатив 440,00 грн. комісії банку за приймання платежу. Також у судовому засіданні було досліджено інші письмові докази, наявні в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг » за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач посилається на те, що укладення договору фінансового лізингу відбулося лише після сплати ним авансу, що позивачу не було надано часу для ознайомлення з договором, що при укладенні договору його було введено в «оману», а також на те, що у договорі невірно вказане місце його укладення, однак такі обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Позивач у своїй позовній заяві посилається на Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року N 168, однак як вбачається із п. 1.2. даних Правил ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Однак суду не надано доказів того, що відповідач є банком, а відповідно має керуватися у своїй діяльності вказаними Правилами. Позивач посилається на те, що адміністративний платіж виходить за межі переліку лізингових платежів та не є витратами Лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак дана норма визначає у загальному вигляді можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів та не містить імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати інші платежі. Позивач посилаючись на пункт 12.1 Договору вказує, що відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, проплачені споживачем його послуг у разі розірвання договору останнім. Однак таке твердження не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається із п. 12.1. Договору фінансового лізингу, у випадку розірвання договору з ініціативи Лізингоодержувача, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, поверненню підлягає 60% шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% (сорок відсотків) Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Позивач посилається на ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та на те, що умова договору про неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору (п. 12.1) призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього Закону. За нормами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Позивачем наведені конкретні на його думку несправедливі умови договору, однак не вказано у чому саме полягає порушення принципу добросовісності сторін договору та яким чином умови договору завдають шкоди позивачеві. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 00818 від 23.04.2015 року було укладено відповідно до ст. 806 ЦК України, ст. ст. 1, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», в добровільній формі, позивача було повно, доступно та достовірно проінформовано щодо всіх умов договору, що підтверджується його підписом. Договір оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, у тому числі щодо прав та відповідальності сторін договору. Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалі від 15.07.2015 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в справі № 6-18895ск15. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, немає.

Outcome: dismissed