Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просить визнати недійсним договір про іпотечний кредит № 728 від 27 вересня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 вересня 2007 року між нею та відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк Україна» укладено договір про іпотечний кредит № 728. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався надати їй грошові кошти в розмірі 109 000 доларів США, а вона зобов'язалась належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних порядку, на умовах та в строки визначених договором. В забезпечення виконання зобов'язань вона уклала договір іпотеки № 1430, предметом якої є квартира № 96 за адресою: м. Київ, вул. Макіївська,8. Проте при укладанні Кредитного договору банком було порушено її законні права, сам Кредитний договір за змістом і текстом не відповідає законодавству України, її інтересам та волі. Порушення відповідачем законодавства України в галузі кредитування полягає в тому, що порядок укладення Кредитного договору суперечить ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банк перед укладенням договору не повідомив її у належній формі про всі умови кредитування, зокрема інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, тип процентної ставки тощо. Крім цього вважає, що вказаний правочин здійснено з використанням нечесної підприємницької практики. Окрім цього, договір містить умови, які є несправедливими, а саме: за невиконання умов договору несе відповідальність лише позичальник; право банку фактично в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки у будь-яких випадках, відповідно до п. 1.9 Кредитного договору; положення щодо додаткових виплат, з якими відсутня реальна можливості ознайомитись до укладення договору; умови щодо одностороннього розірвання договору викладені на користь банку. Також Кредитний договір суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В судовому засідання представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову та просила відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 вересня 2007 року [PERSON] ознайомилась з умовами кредитування, а саме з цільовим використанням кредиту, формою його забезпечення формою кредитування, розміром відсоткової ставки, типом відсоткової ставки, валютою кредиту, орієнтовною сумою кредиту, орієнтовним переліком витрат пов'язаних з отриманням кредиту, формою повернення кредиту, можливістю дострокового повернення кредиту, механізмом оцінки майна, максимальним строком кредитування, про що розписалась в повідомлені про умови кредитування. 27 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк Україна» та [PERSON], з дотриманням положень ч.1 ст.207 ЦК України, був укладений договір про іпотечний кредит № 728. Згідно з п. 1.1 Договору, банк зобов'язався надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 109 000 доларів США, а позивальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч.1 ст.1055 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України. Відповідно до ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту визначені Постановою НБУ N 168 від 10 травня 2007 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів. Оцінюючи надані суду докази, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Outcome: dismissed