Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про стягнення середнього заробітку за час затримки, по день фактичного розрахунку. 22 листопада 2018 року провадження по справі було відкрито. 12 грудня 2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по затримки заробітної плати у розмірі 41 700 гривень. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, на підставах викладених у відзиві, посилаючись що у Комунального підприємства не має заборгованості перед позивачем. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований, не доведений та задоволенню не підлягає. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] працював у комунальному підприємстві «Теплопостачання міста Одеси» та був звільнений. Не погоджуючись зі звільненням [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до КП «Теплопостачання міста Одеси» про поновлення на роботі. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/11236/16-ц від 15.07.2016 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої Апеляційний суд Одеської області рішенням від 25.10.2016 року скасував рішенням Приморського районного суду м. Одеси та ухвалив нове, яким позов [PERSON] задовольнив частково та вирішив: Поновити [PERSON] на посаді сторожа служби внутрішньої безпеки та охорони об`єктів комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» з 8 червня 2016 року. Зобов`язати комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» оплатить [PERSON] листок непрацездатності, серія АГШ № 461771 . Стягнути з комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 301 гривню 52 копійки, визначених без відрахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стягнути з комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 1 000 гривень. Наказом КП «Теплопостачання міста Одеси» від 03.11.2016 року [PERSON] поновлено на роботі на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року. Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції КП «Теплопостачання міста Одеси» подало касаційну скаргу. Постановою Верховного суду від 16.01.2018 року касаційна скарга КП «Теплопостачання міста Одеси» задоволена, рішення апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.07.2016 року залишено в силі. Наказом від 28.03.2018 року [PERSON] звільнено з посади сторожа служби внутрішньої безпеки та охорони об`єктів з 30.03.2018 року у зв`язку з відмінною рішення апеляційного суду Постановою Верховного Суду України від 16.01.2018 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, позивача було поновлено на роботі у зв`язку з рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.10.2016 року та знову звільнено з посади сторожа, оскільки рішення апеляційного суду скасовано, а в силі залишено рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року позов [PERSON] до Комунального підприємство «Теплопостачання міста Одеси» про поновлення на роботі, про зобов`язання сплатити фактично відпрацьовані години та зобов`язання сплатити час вимушеного прогулу, був задоволений частково, та стягнуто з Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] компенсацію за невикористаний час обідньої перерви з 01.04.2013 року по 30.03.2018 року у розмірі 6026 гривень 26 копійок. При ухваленні вищевказаного рішення суд враховував те, що звільняючи [PERSON] з посади сторожа вдруге роботодавець керувався постановою Верховного суду від 19.01.2018 року та діяв в рамках закону. Фактично наказ про звільнення позивача вперше, тобто Наказ №490-к від 13.06.2016 року, постановою Верховного суду залишено в силі. За таких обставин, враховуючи, що постанова Верховного суду від 19.01.2018 року, якою фактично відмовлено у задоволенні позову [PERSON] щодо поновлення на роботі, набрала законної сили, тож вимоги позивача про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Також, у вищевказаному рішенні суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі не підлягають задоволенню, а, отже вимоги щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, можливо дійти висновку, що при ухваленні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року судом були розглянути вимоги позивача щодо стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Позивач в своєї заяві від 12.12.2018 року просить суд стягнути з відповідача заборгованість за затримки зарплаті у сумі 41 700 гривень, але за матеріалів справи вбачається, що у відповідача перед позивачем не має заборгованість по заробітної платі, а тому позовні вимоги є необґрунтованими. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2018 року було стягнуто з Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» на користь [PERSON] компенсацію за невикористаний час обідньої перерви з 01.04.2013 року по 30.03.2018 року. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином, суд вважає, що не має жодних підтверджень викладених в позовній заяві обставин, надані позивачем докази не можуть вважатися належними, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, суд вважає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позовних вимог, та обставин викладених у позові, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: approved