Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності покликаючись на те, що будинок на [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. В Державному реєстрі права власності на нерухоме майно зареєстроване право власності територіальної громади м. Львова на весь будинок, загальною площею 2502 кв. м (реєстраційний номер майна 6633741). Підставою виникнення права власності є ухвала Львівської міської ради №1404 від 27.12.2001 року. 11.07.2016 року здійснена перереєстрація права комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначено також зміну площі об`єкта з 2502 кв. м на 2533,4 кв.м. внаслідок переобмірів. Згідно інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нежитлові приміщення площею 98,5 кв. м, які знаходяться у будинку [ADDRESS] були відчужені шляхом укладення договору купівлі - продажу між ТзОВ «Сюрприз» та [PERSON] №310 від 16.08.2019 року. Однак на момент відчуження нежитлових приміщень та внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно площею 98,5 кв. м на [ADDRESS] вказане приміщення не перебувало у власності ТзОВ «Сюрприз». Крім того, вказане приміщення ніколи не належало на праві приватної власності ТзОВ «Сюрприз» на законних підставах. Державна реєстрація права власності ТзОВ «Сюрприз» на спірне приміщення була проведена за відсутності передбачених законом підстав і документів. Для захисту свої прав Львівською міською радою було подано позовну заяву про скасування державної реєстрації та витребування майна комунальної власності. 21 січня 2019 року Господарським судом Львівської області було прийнято рішення у справі № 914/520/18, яким позовні вимоги Львівської міської ради задоволено в повному обсязі. Західний апеляційний господарський суд прийняв постанову від 22.05.2019 року згідно з якою, в задоволенні апеляційної скарги ТзОВ «Сюрприз» від 08.02.2018 було відмовлено, а рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 змінено, а саме п. 2 резолютивної частини рішення викладено в наступній редакції. «Витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, м. Львів, вул. Б. Лепкого, б. 16, код ЄДРПОУ 06725046) нежитлові приміщення загальною площею 98, 5 кв. м, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400551346101) на користь Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, код ЄДРПОУ 04055896). В решті рішення суду залишено без змін. Не зважаючи на те, що рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 і постанова Західного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 у справі № 14/520/18 набрали законної сили, відповідно до яких втрачене майно було повернуто до комунальної власності, проте ще не було зареєстроване у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, оскільки, за умисними діями ТзОВ «Сюрприз», нежитлові приміщення на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 1400551346101) було відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Згідно інформації з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, [PERSON] є керівником ТзОВ «Сюрприз» (код ЄРДПОУ 06725046), а тому зона знаючи, що нежитлові приміщення на [ADDRESS] , за рішеннями судів повернуті до комунальної власності, умисно здійснила продаж даного об`єкта і таким чином своїми умисними діями заволоділа майном Львівської міської ради шляхом обману. Такі дії [PERSON] містять усі ознаки злочину передбаченого ст. 190 КК України, заволодіння чужим майном шляхом обману. Тому Львівською міською радою було подано заяву в поліцію щодо розслідування вказаних обставин та надання відповідної кваліфікації діям керівника ТзОВ «Сюрприз». Відповідачем [PERSON] було здійснено поділ спірного нерухомого майна, зокрема на два нежитлових приміщення: площею 29,1 кв. м та 69,4 кв. м на [ADDRESS] та продаж спірних приміщень іншим особам. 29.07.2020 року було внесено запис про право власності [PERSON] до державного реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер майна 2095523846101) загальною площею 69,4 кв. м на [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації вказано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №1322 від 29.07.2020 року. Інша частина новоутворених нежитлових приміщень площею 29,1 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) таким самим способом, з прилюдних торгів від 29.07.2020 року була відчужена [PERSON] . Позивач вважає, що майно вибуло з власності територіальної громади м. Львова поза волею власника, а тому підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння. Позивач просив суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідача [PERSON] об`єкт нерухомого майна та передати його Львівській міській раді, скасувати реєстрацію права приватної власності на об`єкт нерухомого майна. 01.09.2020 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог в якій просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] (нежитлові приміщення загальною площею 69,4 кв. м на [ADDRESS] . Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлові приміщення загальною площею 29,1 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) на [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення загальною площею 69,4 кв. м (реєстраційний номер майна 2095523846101) на [ADDRESS] з припиненням права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна. Скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення загальною площею 29,1 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) на [ADDRESS] з припиненням права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення загальною площею 69,4 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) на [ADDRESS] . Скасувати свідоцтво №1317 від 21.07.2020 року, серія бланка: HOP, номер: [NUMBER] про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення загальною площею 29,1 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) на [ADDRESS] . Скасувати свідоцтво №1322 від 21.07.2020 року, серія бланка: HOP, номер: [NUMBER] про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення загальною площею 69,4 кв. м (реєстраційний номер майна 2095523846101) на [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.01.2020 року відкрито загальне судове провадження у справі. Ухвалою суду від 17.01.2020 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. 21.02.2020 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. 04.08.2020 року до суду надійшли клопотання позивача про залучення співвідповідачів у справі, заява про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.08.2020 року задоволено заяву представника позивача [PERSON] про забезпечення позову. 01.09.2020 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, заява про зміну предмета позову та пояснення. 20.10.2020 року від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 20.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 20.11.2020 року Галицьким районним судом міста Львова ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено повністю. 04.02.2021 року представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Олійник А.Р. подала до суду заяву про перегляд заочного рішення суду від 20.11.2020 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15.03.2021 року поновлено строк для подання заяви про перегляд заочного рішення та скасоване заочне рішення від 30.11.2020 року. 15.06.2021 року представник позивача подала до суду письмові пояснення. 13.07.2021 року представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Олійник А.Р. подала до суду письмові пояснення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях, просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокат Олійник А.Р. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просить відмовити в задоволенні позову, оскільки майно придбано на електронних торгах, тому згідно норми ч.2 ст. 388 ЦК України відповідачі є добросовісними набувачами, майно не може бути витребувано. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. Подала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовні вимоги заявлені до неї заперечує та вважає, що такі не підлягають до задоволення, оскільки неможливо з її володіння витребувати нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки вона не є власником даного приміщення, а тому не може бути відповідачем у даній справі. Представник третьої особи Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) надала у судовому засіданні пояснення в яких зазначила, що управління не є правонаступником приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда Кришкевич Х.В., яка померла, та покладається на думку суду. Представник третьої особи Управління комунальної власності ДЕР Львівської міської ради подав до суду заяву, в якій зазначив, що справу просить розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник третьої особи Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на праві комунальної власності належить будинок на [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності є ухвала Львівської міської ради №1404 від 27.12.2001 року. 11.07.2016 року здійснена перереєстрація права комунальної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначено також зміну площі об`єкта з 2502 кв. м на 2533,4 кв.м. внаслідок переобмірів. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 974641746101. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлові приміщення площею 98,5 кв. м, які знаходяться у будинку [ADDRESS] були відчужені шляхом укладення договору купівлі - продажу між ТзОВ «Сюрприз» та [PERSON] №310 від 16.08.2019 року. Запис про право власності до Державного реєстру речових прав на нерухому майно зроблено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою - Кришкевич Христиною Василівною від 16.08.2019 року. Згідно рішення Господарського суду Львівської області від 21 січня 2019 року у справі № 914/520/18 позовні вимоги Львівської міської ради задоволено в повному обсязі. Витребувано з чужого незаконного володіння ТзОВ «Сюрприз» нежитлове приміщення загальною площею 98, 5 кв. м, за адресою: [ADDRESS] та зобов`язано ТзОВ «Сюрприз» повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. А також скасовано рішення Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Душека І.М. від 02.11.2017 № 37989442 про державну реєстрацію права власності ТзОВ «Сюрприз» на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а. с.13-21/. Відповідно до постанови Західного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 року в задоволенні апеляційної скарги ТзОВ «Сюрприз» від 08.02.2018 року відмовлено, а рішення Господарського суду Львівської області від 21.01.2019 року змінено, а саме п. 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції. «Витребувати з чужого незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» (79007, м. Львів, вул. Б. Лепкого, б. 16, код ЄДРПОУ 06725046) нежитлові приміщення загальною площею 98, 5 кв. м, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1400551346101) на користь Львівської міської ради (79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, код ЄДРПОУ 04055896). В решті рішення суду залишено без змін /а. с. 22-27/. Постановою Верховного суду від 04.02.2020 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сюрприз» залишено без задоволення. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 22.05.2019 року у справі №914/520/18 залишено без змін /а. с. 62-70/. Згідно інформації з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, [PERSON] є керівником ТзОВ «Сюрприз» (код ЄРДПОУ 06725046). [PERSON] було здійснено поділ спірного нерухомого майна (реєстраційний номер майна 1400551346101) на два нежитлових приміщення: площею 29,1 кв.м. та 69, 4 кв. м. на [ADDRESS] та продаж спірних приміщень іншим особам. [PERSON] 17 лютого 2020 року звернулась до ФОП [PERSON] для виготовлення нового технічного паспорту на нежитлові приміщення комунальної власності в будинку на [ADDRESS] . ФОП [PERSON] 19.02.2020 року надано висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, спірних нежитлових приміщень площею 98,5 кв. м./а. с. 184-185/. 28.02.2020 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Залецької Н.М. для проведення державної реєстрації права власності на два окремих об`єкти нерухомого майна. 13.04.2020 року Господарський суд Львівської області видав судовий наказ у справі №914/589/20 за заявою ФОП [PERSON] до боржника: ФОП [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики №01/20 від 03.01.2020 року у розмірі 180 000,00 грн. /а.с. 174 /. Приватним виконавцем округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем з метою забезпечення виконання наказу Господарського суду Львівської області у справі №914/589/20 від 13.04.2020 року, було винесено постанову про арешт майна боржника від 09.06.2020 року /а. с. 178-179/. Також приватним виконавцем округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем було проведено електронні торги, організатором яких було ДП «СЕТАМ» та здійснено продаж нежитлових приміщень площею 29,1 кв. м. та 69,4 кв. м. на [ADDRESS] . 29.07.2020 року було внесено запис про право власності [PERSON] до державного реєстру речових прав на нерухоме майно реєстраційний номер майна 2095523846101) загальною площею 69,4 кв. м. на [ADDRESS] . Підставою для державної реєстрації вказано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №1322 від 29.07.2020 року. Інша частина новоутворених нежитлових приміщень площею 29,1 кв. м (реєстраційний номер майна 2095471946101) з прилюдних торгів від 29.07.2020 року була відчужена [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29.07.2020 року. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 143 Конституції визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно ст. ст. 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.ст. 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - припинення дії, яка порушує право, і відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зазначено, що право комунальної власності це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно ч.3 ст. 16 вказаного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ч. ч. 5, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з зазначеною нормою, продавцем за договором може виступати особа, що є власником товару. Це випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 317 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Нерухоме майно, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , було придбане 13.07.2020 року [PERSON] (нежитлове приміщення, загальною площею 69,4 кв. м., реєстраційний номер 2095523846101) та [PERSON] (нежитлове приміщення загальною площею 29,1 кв.м., реєстраційний номер 2095471946101)) на електронних торгах на веб-сайті СЕТАМ, на якому вказане майно було передано на реалізацію приватним виконавцем Білецьким І. М. у виконавчому провадженні №62299237 з метою здійснення примусового стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] заборгованості за договором безпроцентної позики №01/20 від 03.01.2020 року при примусовому виконанні судового наказу Господарського суду Львівської області №914/859/20 від 01.06.2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (частина п`ята зазначеної статті). Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд з прав людини (далі -ЄСПЛ) вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom») Також у рішенні в справі «The Sunday Times v. United Kingdom» ЄСПЛ зазначив, що закон повинен бути досить доступним, він повинен служити для громадянина відповідним орієнтиром, достатнім у контексті, в якому застосовуються певні правові норми у відповідній справі; норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає можливість громадянинові регулювати свою поведінку. При цьому ЄСПЛ у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положення Конвенції. У постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зроблено висновок, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Положення частини другої статті 388 ЦК України, згідно з якими майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень є імперативним, дана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.03.2020 року у справі № 753/6118/16-ц. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Згідно з частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимоги статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно позиції Верховного Суду яка міститься у постанові від 17.03.2020 року в справі №495/9473/16-ц, можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, із чужого незаконного володіння закон ставить у залежність насамперед від того, є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). До спірних правовідносин про витребування нерухомого майна із володіння набувачів та повернення їх у власність територіальної громади підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Згідно практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є добросовісними набувачами неправомірно витребуваного майна, адже вони на момент оформлення права власності на спірні нежитлові приміщення, придбані ними за наслідками участі в електронних торгах, не знали та не могли знати про те, що ці об`єкти нерухомого майна є предметом судових спорів, адже жодних обтяжень на ці нежитлові приміщення на той момент не було зареєстровано в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вони вчасно та в повному обсязі оплатити вартість придбаних на аукціоні приміщень. З врахуванням встановлених обставин справи, суд,

Outcome: dismissed