Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 30.03.2006 року між сторонами було укладено договір № б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит від позивача у розмірі 4000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 24 місяці. Позивач свої зобов'язання виконав, проте відповідач, в супереч умовам договору своє зобов'язання належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 29.09.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 30451,72 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 3539,77 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 24985,68 грн.; а також штрафів, відповідно до п. 8.6. умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 1426,27 грн. Оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позову, посилаючись на сплив строків позовної давності, оскільки відповідно до анкети-заяви кредитна картка видана 30.03.2006 року з терміном дії останньої 24 місяці тобто до 30.03.2008 року, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Таким чином перебіг позовної давності розпочався з 30.03.2008 року. Крім того, відповідач зазначив, що позивач надав до суду «Умови та правила надання банківських послуг» та «Правила користування платіжною карткою», які [PERSON], не підписував. Оскільки підписання анкети-заяви відбулося в 2006 році, останній заперечує, що саме з цими Умовами та Правилами і саме в цій редакції позивач ознайомив відповідача при виникненні відносин між сторонами. За таких обставин, відповідач вважає, що дані Умови та Правила носять односторонній характер, а тому не можуть бути доказами в розумінні ст.ст. 57-61 ЦПК України, оскільки не містять будь- якого легального та належного підтвердження того факту, що Умови та Правила саме в цій редакції діяли на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30.03.2006 року між сторонами було укладено договір № б/н, відповідно до якого, відповідач отримав кредит від позивача у розмірі 4000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 24 місяці. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами договір, підтверджується підписом у заяві /а.с. 9/. 17.07.2007 року ЗАТ КБ «Приват Банк» змінило назву на ПАТ КБ «Приват Банк». При укладенні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору. Позивач свої зобов'язання виконав в повному обсязі, проте відповідач, всупереч умов договору та ст. 526 ЦК України, зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав,внаслідок чого, станом на 29.09.2014 року утворилась заборгованість в розмірі 30451,72 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 3539,77 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 24985,68 грн.; а також штрафів, відповідно до п. 8.6. умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; штраф (процентна складова) - 1426,27 грн./а.с. 5-7/. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк /термін/ його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк /термін/. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1054 ЦК України, за умовами кредитного договору, банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач просить застосувати до даних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності. Так, з договору укладеного між сторонами вбачається, що строк дії картки становить 24 місяці, тобто до 30.03.2008 року. Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 258 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що початок порушення прав позивача мав місце в момент спливу строку дії кредитної картки, строк позовної давності під час якого позивач мав можливість звернутися за захистом своїх прав сплинув 30.03.2011 року, а позивач звернувся до суду 09.01.2015 року. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідач заперечує те, що на момент підписання заяви-анкети діяли саме Умови та Правила на які посилається позивач щодо пролонгації дії договору, з якими відповідач ознайомлений, підписані ним, що свідчить про його згоду з останніми, а позивач не надав доказів згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, на спростування тверджень відповадача, тому підставі вважати, що даний договір був пролонгований немає. За змістом п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» також звертається увага на те, що враховуючи положення п. 7 ч 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим, позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п 7 ч 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно ч 3 та ч 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням споживчого характеру спірних кредитних правовідносин, судова практика по даній категорій справ щодо застосування позовної давності, конкретизована у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12 року, та у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10- 70/0/4-13 від 16.01.13 року. Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Враховуючи те, що позивач не визнає ті обставини, що згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України позивач не надав доказів які б свідчили про визнання відповідачем боргу в період строку позовної давності, як то часткове погашення боргу тощо, про строчка якого виникла ще у 2006 році, перебіг строку позовної давності місця не має. Оцінюючи належність допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, а відповідач заявив про застосування наслідків спливу такого строку. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed