Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів із вимогою про стягнення суми боргу у розмірі в сумі, еквівалентній 178838 доларам США, обґрунтувавши свій позов тим, що 27.05.2011 року між нею та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований за реєстровим №1689. Вказував, що за умовами вказаного договору, позивач передав у власність [PERSON] кошти на суму 21900 доларів США, який останній повинен був повернути в тому же розмірі у порядку і строки передбачені договором. Зазначав, що в забезпечення виконання [PERSON] його зобов'язань за договором позики представником позивача - [PERSON] та [PERSON] 27 травня 2011 року був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед ним, [PERSON] за повернення [PERSON] позичених коштів і відповідно до став солідарним із ним боржником. Вказав, що встановлений договором позики термін виконання відповідачами зобов'язань з повернення йому коштів скінчився 27 травня 2013 року та що [PERSON] здійснив лише декілька виплат за договором, а саме: 31.07.2012 року - 210 доларів США, 28.09.2012 року - 350 доларів США, 27.12.2012 року - 350 доларів США, 04.04.2013 року - 190 доларів США, 04.07.2013 року та 01.10.2013 року - 1000 доларів США відповідно, 28.11.2013 року - 350 доларів США. Отже, станом на 13.08.2015 року сума боргу за договором позики складає 18450 доларів США У зв'язку із чим просив суд стягнути з відповідачів суму за договором позики у розмірі 18450 доларів США, суму процентів за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 27.05.2011 року по 13.08.2015 року, що складає 8923 доларів США, 3% річних за період з 31.05.2013 року по 13.08.2015 року на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 1235 долара США та неустойку, встановлену договором у розмірі 150230 доларів США. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності (а.с.11) надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. Через канцелярію суду 20.10.2015 року подав заяву про визнання позовних вимог та просив суд розглянути справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, клопотань та заяв до суду не надав. З урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи. Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 27 травня 2011 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на суму 21900 доларів США зі строком та періодами повернення грошових коштів щомісячно, але не пізніше 27 травня 2013 року. Даний договір посвідчено нотаріально, зареєстровано в реєстрі за № 1689 (а.с.6). Даних про скасування вищезазначених договорів або про визнання їх недійсними суду під час розгляду справи не надано. В забезпечення виконання [PERSON] його зобов'язань за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] 27.05.2013 року було укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився перед позивачем в солідарному порядку з [PERSON] за повернення грошових коштів в загальному розмірі 21900 доларів США та в разі прострочення виконання зобов'язань сплатити проценти за користування позикою, три проценти річних та неустойку, компенсацію збитків і відшкодування моральної шкоди (а.с.7). Згідно даних, наданих позивачем, відповідач [PERSON] з позичених коштів повернув лише 3450 доларів США, а інша сума валютних коштів в сумі 18450 доларів США залишилась неповернута. Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів за договором позики, суд погоджується з ними, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на наведене договір та розписка визнається судом борговими документами, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником. За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між [PERSON] та [PERSON] винятки з цього правила не встановлювались. Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 27.05.2011 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, а з огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у [PERSON] виникли зобов'язання по поверненню позики, а у [PERSON] з дня підписання договору поруки, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів суми позики є обґрунтованими. Щодо вимог [PERSON] відносно нарахування та стягнення з відповідачів процентів за користування позикою та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне. Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачі прострочили повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1235 доларів США, яка вираховується відповідно до конкретних періодів та суми прострочення, з якими суд погоджується (а.с.4 зворотна сторона). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи те, що умовами договорами позики, укладеними між позивачем та відповідачем не було встановлено розмір процентів, тому суд вважає вірним розрахунок позивача щодо розміру процентів, виходячи з рівня облікової ставки Національного банку України за період користування сумою позики з 27 травня 2011 року по 13.08.2015 року, що складає 8923 доларів США (а.с.4). Крім того, згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 549 ЦК України визначає неустойку, як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, абзацом 2 п.6 укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору позики за порушення виконання зобов'язання по поверненню позики позичальник повинен сплатити на користь позикодавця штраф (пеню) в розмірі 3 % від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня. За розрахунком позивача, неустойка складає 150230 доларів США за період з 31.05.2013 року по 13.08.2015 року (а.с.5). Щодо валюти виконання зобов'язання, то це обґрунтовується наступним. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тому суд,

Outcome: approved