Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про встановлення факту прийняття спадщини та визнання за ним права власності на домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі Акту про денаціоналізацію, виданого 25.05.1923 року Катеринославським міським комунальним господарством за №2726, домоволодіння по [ADDRESS] на праві власності належить рідним сестрам [PERSON] та [PERSON]. При проведенні у 1987 році інвентаризації домоволодіння було встановлено, що воно складається з двох житлових будинків літ. А-1 та літ. Б-1, у зв'язку з чим будинку літ. Б-1 була присвоєна адреса: [ADDRESS]. Земельна ділянка площею 459 м.кв. була умовно поділена між співвласниками на вул. Воровського 19 (літ. А-1) та [ADDRESS] (літ. Б-1), та відповідно в буд. №19 мешкала [PERSON], а в буд. № 19А - [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] 10.02.1908 року був зареєстрований шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження від 16.11.1956 року Від шлюбу у них 28.09.1933 року народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №721. [PERSON] 07.06.1960 року вдруге зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис №69 від 07.06.1960 року, від якого 04.11.1960 року народився син - позивач по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №178 від 25.11.1960 року. [PERSON] померла [INFO], актовий запис № №831 від 23.07.1970 року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається з домоволодіння [ADDRESS]. За своє життя [PERSON] залишила заповіт, яким належний їй житловий будинок заповіла своєму чоловіку [PERSON] та дочці [PERSON]. Після смерті [PERSON] спадкоємці за заповітом вступили в управління та володіння спадковим майном в порядку ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки на день її смерті мешкали з нею у вказаному домоволодінні [ADDRESS], тому із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не отримували. [PERSON] помер [INFO], актовий запис №891 від 10.08.1970 року. Мати позивача [PERSON] померла [INFO], актовий запис №.279 від 23.02.1990 року. Батько позивача [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис №1202 від 02.07.1993 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Позивач зазначає, що він фактично прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею в будинку по [ADDRESS], що підтверджується довідкою голови квартального комітету №027042 від 22.11.2009 року. Позивач також зазначає, що [PERSON] є його двоюрідною бабкою, яка померла [INFO], актовий запис №648. Спадкоємцем після її смерті є її донька відповідачка по справі [PERSON]. Заповіту [PERSON] не залишила, відповідачка у встановленому законом порядку спадщину не приймала, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, фактично спадщину також не приймала, оскільки з 1972 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS]. На момент смерті [PERSON] позивач проживав у домоволодінні [ADDRESS] в будинку літ. Б-1, допомагав їй по господарству, а після її смерті користувався й домоволодінням [ADDRESS] Посилаючись на те, що він після смерті матері у встановленому порядку прийняв спадщину, з 1994 року по теперішній час проживає у домоволодінні [ADDRESS], відкрито та безперервно користується будинком та господарськими будівлями і спорудами як присадибним будинком та ділянкою, підтримує його в належному стані, постійно користуюсь земельною ділянкою, на якій розташовані будинки, за весь цей час ніким не ставилось питання про його виселення з будинку літ. А-1 по [ADDRESS], тому просив суд встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та батька [PERSON], який помер [INFO]; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач у судове засідання не з'явився, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив справу слухати у його відсутності, про що надав письмову заяву. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, проти позову не заперечувала, просила справу слухати у її відсутність, про що також надала письмову заяву. Представник третьої особи - Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надав письмову заяву, якою просив справу слухати у відсутність третьої особи, також надав інформацію, що після [PERSON], яка померла [INFO], [PERSON], яка померла [INFO], та [PERSON], яка померла [INFO], із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Акту про денаціоналізацію, виданого 25.05.1923 року Катеринославським міським комунальним господарством за №2726, домоволодіння по [ADDRESS] на праві власності належить рідним сестрам [PERSON] та [PERSON]. При проведенні у 1987 році інвентаризації домоволодіння було встановлено, що воно складається з двох житлових будинків літ. А-1 та літ. Б-1, у зв'язку з чим будинку літ. Б-1 була присвоєна адреса: [ADDRESS]. Земельна ділянка площею 459 м.кв. була умовно поділена між співвласниками на вул. Воровського 19 (літ. А-1) та [ADDRESS] (літ. Б-1), та відповідно в буд. №19 мешкала [PERSON], а в буд. № 19А - [PERSON]. Між [PERSON] та [PERSON] 10.02.1908 року був зареєстрований шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження від 16.11.1956 року. Від шлюбу у них 28.09.1933 року народилась донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №721. [PERSON] 07.06.1960 року вдруге зареєструвала шлюб з [PERSON], актовий запис №69 від 07.06.1960 року, від якого 04.11.1960 року народився син - позивач по справі [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №178 від 25.11.1960 року. [PERSON] померла [INFO], актовий запис № №831 від 23.07.1970 року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, що складається з домоволодіння [ADDRESS]. За своє життя [PERSON] залишила заповіт, яким належний їй житловий будинок заповіла своєму чоловіку [PERSON] та дочці [PERSON]. Після смерті [PERSON] спадкоємці за заповітом, які також є спадкоємцями першої черги за законом, вступили в управління та володіння спадковим майном в порядку ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки на день її смерті мешкали з нею у вказаному домоволодінні [ADDRESS], тому із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не отримували. [PERSON] помер [INFO], актовий запис №891 від 10.08.1970 року. Мати позивача [PERSON] померла [INFO], актовий запис №.279 від 23.02.1990 року. Батько позивача [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис №1202 від 02.07.1993 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Позивач фактично прийняв спадщину в порядку ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки на день смерті матері проживав разом з нею в будинку по [ADDRESS], що підтверджується довідкою голови квартального комітету №027042 від 22.11.2009 року. Пунктом 1 ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України в редакції 1963 року визначається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших спадкоємців. В силу ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Також судом встановлено, що [PERSON] є двоюрідною бабкою позивача, яка померла [INFO], актовий запис №648. Спадкоємцем після її смерті є її донька - відповідачка по справі [PERSON]. Заповіту [PERSON] не залишила, відповідачка у встановленому законом порядку спадщину не приймала, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, фактично спадщину також не приймала, оскільки з 1972 року зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується даними Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 07.07.2016 року №2368/01-16. На момент смерті [PERSON] позивач проживав у домоволодінні [ADDRESS] в будинку літ. Б-1, а після її смерті став користуватися й домоволодінням [ADDRESS] Таким чином, на протязі більше 20 років позивач відкрито та на законних підставах володіє об'єктом нерухомого майна, зробив ремонт в будинку літ. А-1 по [ADDRESS], підтримує його в належному стані, обробляє город. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до положень ст.5 ЦК України про дію закону у часі та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, відповідно до якого правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. ФОП [PERSON] складено технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] від 26.05.2016 року, згідно з яким воно складається з житлового будинку літ. А-1 з прибудовою а-1 та тамбуром а1-1 загальною площею 24,5 м.кв., житловою площею 10,5 м.кв., сараїв літ. В, Д, Е, вбиральні літ. Ж та споруд №1-3; та технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] від 26.05.2016 року, згідно з яким воно складається з житлового будинку літ. Б-1 з прибудовою б-1 та тамбуром б1-1 загальною площею 24,6 м.кв., житловою площею 7,6 м.кв., сараїв літ. Г, З, Л та споруд №1-3. Як встановлено в судовому засіданні позивач не вчинив будь-якого кримінально-карного діяння, або інших протиправних дій з метою заволодіння спірною частиною будинку, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно володіє вказаним нерухомим майном. Виходячи з аналізу норм ЦК України ст.ст. 388, 390 ЦК України, які використовують поняття «добросовісність», суд приходить до висновку, що особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Тобто добросовісність володільця такого майна обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця, а отже в основу поняття добросовісності володільця покладено: правомірність дій володільця майна, мовчання і бездіяльність попереднього власника протягом усього строку набувальної давності. Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а саме: визнання права на домоволодіння за набувальною давністю не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема, ч. 2 вказаної статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України у постанові від 12.06.2013 року №6-32цс/13, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки питання про визнання права власності за набувальною давністю вирішується в судовому порядку, та в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт того, що [PERSON] постійно, відкрито та безперервно користується домоволодіннями в цілому, та враховуючи, що він належним чином прийняв спадщину після смерті матері [PERSON], тому суд вважає встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], та батька [PERSON], який помер [INFO]; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]; визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], за набувальною давністю. Витрати по справі суд вважає віднести на рахунок сторони, що її понесла.

Outcome: approved