Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, про визнання правочину не дійсним, посилаючись на те, що оспорюваний правочин укладено без дотримання вимог закону, зокрема особою, яка не мала права на укладення останнього, що не було перевірено ПНКМНО [PERSON], чим порушено права позивача. Крім того, під час укладення правочину мала місце зловмисна домовленість представників сторін правочину, направлена на зменшення ціни зазначеної в останньому, як наслідок сплата податку у меншому розмірі представником покупця та отримання частини грошових коштів представником продавця готівкою, з метою власного збагачення та не надходження цих коштів на рахунок позивача. Враховуючи наведене, позивач просить визнати правочин не дійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з урахуванням уточнень та просила задовольнити останні в остаточній редакції /Т.ІІ а.с. 3-8/. Представник відповідача [PERSON], просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що між представниками сторін правочину мала місце зловмисна домовленість. Крім того, підстава на яку посилається представник позивача щодо того, що правочин укладений не уповноваженою особою не є обґрунтованою, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. В свою чергу позивачем така обставина не доведена. Також правочин було укладено представником продавця в межах повноважень. Відповідач нотаріус КМНО [PERSON], позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що він є неналежним відповідачем у справі.Посвідчуючи оспорюваний правочин[PERSON] вчинив всі необхідні дії передбачені законом, будь яких зловмисних домовленостей із сторонами правочину не мав і раніше з ними знайомий не був. [PERSON] зазначив, що перевіривстатут товариства, де було зазначено про можливість укладення угод його керівником, були встановлені особи, витребувані витяги з реєстрів, де мало місце підтвердження повноваження керівника, додатково був витребуваний протокол зборів товариства про продаж майна, мало місце підтвердження відсутності обтяжень на нерухоме майно. Що стосується відсутності підпису на оцінці про вартість майна, внаслідок чого, як зазначає представник позивача остання є не дійсною,[PERSON] пояснив, що для посвідчення угоди за ціною про яку домовились сторони це не має значення і не є перешкодою для вчинення відповідної нотаріальної дії. Від третьої особи надійшли пояснення про розгляд справи у відсутність представника /Т.І а.с. 169-171/. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 06.11.2014 року між позивачем - власником майна, продавцем, в особі колишнього директора [PERSON] та покупцем [PERSON] в особі [PERSON] був укладений договір купівлі -продажу квартири [ADDRESS] /Т.І а.с. 198-208/. Позивач стверджує про те, що під час укладення вказаного правочину мала місце зловмисна домовленість представників сторін останнього, яка полягала у зазначені меншої вартості об'єкту продажу у правочині, що вигідно для покупця, який сплачував податки по даній угоді, а також для продавця, який отримав іншу частину грошових коштів від реальної вартості продажу об'єкту, готівкою з метою власного збагачення. На підтвердження вказаних обставин представник позивача посилається на покази свідка [PERSON], надані під останнім під час досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 12015100020004916 від 06.06.2015 року за ч. 1 ст. 358 КК України, у яких останній підтвердив те, що представник продавця отримав готівку від представника покупця за продажу об'єкту нерухомості, а інша частина коштів була сплачена на рахунок позивача і дана ціна була зазначена у договорі купівлі - продажу. За рахунок отриманої готівки представник продавця, з його слів, повинен був погасити заборгованість по заробітній платі, проте в подальшому повідомив, що гроші пропали, заборонив казати про те, що така подія мала місце і в подальшому помер /Т.ІІ а.с. 13 - 18/. Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Відповідно до п. 22 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», № 9 від 16.11.2009 року, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Слово «зловмисна», що використовується в ст. 232 ЦК України, акцентує саме на навмисних діях представника. Саме тому для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також існує домовленість представника однієї сторони з іншою стороною, через що виникають несприятливі наслідки для довірителя. Характерними ознаками правочинів, вчинених внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, є: вчинення правочину під час дії інституту представництва; відсутність внутрішньої волі довірителя - воля довірителя підмінюється волею представника; прямий умисел у діях представника та контрагента (його представника), що виявляється у домовленості між ними всупереч інтересам довірителя; відсутність правового значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від вчинення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю; виникнення внаслідок зловмисної домовленості несприятливих, небажаних наслідків для довірителя. В судовому засіданні свідок [PERSON], показала, що будучи представником покупця під час укладення оспорюваного правочину не була раніше знайома із представником продавця, усі переговори щодо ціни та інших умов договору купівлі- продажу вирішувала із особою, яка діяла як брокер, а самого представника продавця побачила вже у нотаріальній конторі і на цей час умови договору купівлі - продажу були узгоджені. Свідок зазначила, що домовленості про зменшення ціни не мали місця, квартира перебувала у непридатному для проживання стані, у зв'язку з чим між нею та брокером, який займався її продажем мав місце тривалий торг, і в подальшому визначена ціна, яка зазначена у договорі. В свою чергу, грошові кошти в розмірі зазначеному у оспорюваному договорі були сплачені, інших коштів готівкою сплачено не було і покупець не мав наміру робити такі дії, оскільки за іншою вищою ціною вказану квартиру покупець би не придбавав. Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи представника відповідача про те, що рішення у даній категорії справ не може ґрунтуватися на показах свідків не узгоджуються із ч. 1 ст. 218 ЦК України, оскільки у даному випадку не оспорюється факт вчинення правочину або окремих його частин. Предмет доказування, а також підстава позову є доведення факту зловмисної домовленості представників сторін. За таких обставин, суд вважає що покази свідка [PERSON] у даному випадку згідно ст. 57-59 ЦПК України є належним та допустимим доказом. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON] викладені у протоколі допиту від 10.06.2015 року і вважає їх такими, що не підтверджують факт наявності зловмисної домовленості представників оспорюваного правочину, оскільки з показів останнього не вбачається, що представники оспорюваного правочину спілкувалися, були раніше знайомі, мали будь які домовленості щодо оспорюваного правочину, які б негативно вплинули на права та обов'язки довірителів тощо. Крім того, вказаний свідок під час допиту не називав прізвища нотаріуса до якого останні їздили разом із представником продавця для укладення оспорюваного правочину, зокрема під час допиту вбачається, що особа нотаріуса була жіночої статі /Т.ІІ а.с. 17/. Крім того, свідок [PERSON] при допиті не називав ні прізвища покупця або представника покупця, не повідомив хто саме і при яких обставинах надавав грошові кошти готівкою представнику продавця. В судове засідання [PERSON] неодноразово був викликаний в якості свідка за клопотанням представника позивача, яка взяла на себе обов'язок забезпечити явку останнього, проте взяті зобов'язання виконувала неналежним чином, внаслідок чого неодноразово розгляд справи було відкладено і з метою дотримання процесуальних строків, справу було розглянуто на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Враховуючи те, що письмові покази свідка[PERSON] не підтверджують доводів позивача та представника останнього щодо наявності підстави передбаченої ст. 232 ЦК України для оспорювання правочину та не спростовуютьпокази свідка [PERSON], допитаної в якості свідка у судовому засіданні, покази якої в свою чергу, спростовують доводи позивача щодо наявності прямого умислу у діях представників оспорюваного правочину, що виявилось у домовленості між ними всупереч інтересам довірителя,суд вважає останні неспроможними і такими, що не знайшли свого підтвердження. За відсутності умислу в представника на відносини, що виникли, поширюються правила про договір доручення, а в разі перевищення представником повноважень - правила ст. 241 ЦК України. Такий правочин вважатиметься вчиненим від імені та в інтересах довірителя, а отже, створить, змінить або припинить його цивільні права й обов'язки лише тоді, коли довіритель в подальшому схвалить його. У іншому випадку за таким правочином правові наслідки для того, кого представляють не настають і правочин може бути визнаний недійсним відповідно до ч. 1 ст. 241, ст.ст. 203, 215 ЦК України. Разом з тим, позивач не зазначив підставу передбачену ч. 1 ст. 241 ЦК України, як підставу позову, проте зазначив, в якості підстав ст.ст. 203, 215 ЦК України, в обґрунтування яких зазначив, що представник продавця не мав повноважень на укладення оспорюваного правочину. Згідно рішення Господарського суду м. Києва від 09.10.2015 року /Т.І а.с.29-36/, скасовано реєстрацію змін до статуту позивача. Проте, статутом позивача, який діяв на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, зареєстрований 12.09.2014 року/Т.І а.с.73-74/ визначено повноваження директора. Так, згідно п. 5.1. статуту, управління медичною школою здійснює її керівник - директор, який призначається на посаду та звільняється з посади засновниками. Директор діє на принципі єдиноначальності (є єдиним керівником) та має право представляти інтереси Медичної школи без довіреності в усіх органах державної влади та місцевого самоврядування, на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності. Директор наділений правом першого підпису, а також правом подавати бухгалтерську та фінансову звітність та укладати договори, необхідні для нормального функціонування Медичної школи».У пункті 5.5. статуту зазначено, що директор здійснює управління рухомим та нерухомим майном, що належить Медичні школі. Набуває та реалізує майно Медичної школи. Повністю керує фінансово-господарською діяльністю Медичної школи». При укладені договору купівлі-продажу квартири представником продавця був наданий - протокол засідання Ради засновників про ліквідацію Медичної школи та створення навчального закладу «Загальноосвітня школа-ліцей санаторного типу» № 49 від 07.10.2011 року, за участю [PERSON] та [PERSON], яким одноголосно постановлено - продати квартиру за адресою: [ADDRESS], що знаходиться на балансі Медичної школи. Як зазначено вище, позивач оскаржив реєстрацію зазначеного вище статуту, діяв Статут зареєстрований 15.02.2005 року, де також прописані права директора Медичної школи, яким також був [PERSON], який виступив представником продавця по оспорюваному правочину. Відповідно до п.5.3 статуту позивача від 15.02.2005 року - Директор Київської Медичної школи діє на засадах єдиноначальності. У главі 8 зазначеного статуту визначені права та обов'язки директора позивача. У пункті 8.1. зазначено, що управління діяльністю Київської Медичної школи здійснює уповноважений Радою засновників керівник - директор, який діє на засадах єдиноначальності.Абзац 2 п. 8.2. регламентує, що директор є розпорядником майна та коштів товариства. З наявних документів у матеріалах справи, зокрема статути, витяги з реєстрів /Т.І а.с. 202-216/, з моменту створення товариства весь період існування останнього був єдиний директор [PERSON] чиї повноваження давали йому можливість одноособово приймати рішення до будь-кого майна товариства, в тому числі на укладання договорів купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п.5 ППВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьомудіє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Стаття 92 ЦК України регламентує поняття цивільної дієздатності юридичної особи. Так, у п. 1 зазначено юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.Згідно п. 3 цієї статті визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Верховний Суд України зробив правовий висновок у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного між юридичною та фізичною особами, з підстав відсутності у представника юридичної особи (директора товариства) повноважень. Так, у Постанові ВСУ від 27.04.2016 року, справа №6-62 цс 16, зазначено, щодля третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичноїсили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. За таких обставин, з урахуванням статті 98 ЦК України та з огляду на приписи статей 92, 203, 215, 241 ЦК України рішення загальних зборів учасників товариства є актами, що зумовлюють настання правових наслідків, спрямованих на регулювання відносин у різних питаннях діяльності товариства, і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Таким чином, у разі визнання судом недійсним рішення загальних зборів учасників товариства, воно є недійсним з моменту його прийняття. Проте, для визнання недійсним договоруукладеного виконавчим органом товариства (директором) з третьою особою, з підстав порушення цим органом установленого обмеження повноважень щодо представництва, не має самостійного юридичного значення сам по собі той факт, що згодом визнано недійсним у судовому порядку рішення загальних зборів учасників товариства про обрання (призначення) виконавчого органу, згідно якого виконавчий орган діяв на момент укладення договору. Аналогічну Правову позицію Верховний Суд України визначив по справі № 6-2363цс16 та виніс Постанову від 30.11.2016 року де зазначено, що ч.3 ст. 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Такий договір може бути визнаний недійсним у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи. Позивач та представник позивача не посилалися у позові, як на підставу своїх вимог та не зазначали про обставини того, що під час укладення оспорюваного правочину представник покупця знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи. Також такі обставини не були встановлені в судовому засіданні. У зв'язку із чим вимоги позивача про визнання недійсним правочину з підстав передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України також є необґрунтованими. Крім того, за обставин зазначених вище суд вважає, що представник продавця мав право на укладення оспорюваного правочину. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що на час укладення оспорюваного правочину, були надані всі документи, які підтверджували повноваження осіб на укладенняоспорюваного правочину, що було перевірено відповідно до вимог закону і об'єктивно не могли викликати сумнів у їх невідповідності вимогам закону, оскільки відповідні дані були внесені у державні реєстри, а отже мали офіційний статус. Крім того,у оспорюваномуправочині сторони узгодили всі істотні умови, зокрема і ціну, яка була сплачена на рахунок позивач /Т.І а.с. 154/. Позивач та представник позивача зазначають, що ціна була визначена на підставі звіту про оцінку майна /Т.І а.с. 217/, який в свою чергу є недійсним у зв'язку із відсутністю підпису замовника, що є обов'язковою умовою. Разом з тим, суд вважає, що відсутність такого підпису не мало юридичного значення і не слугувало підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії, оскільки сторонами була узгоджена ціна об'єкта нерухомості, яка відповідала визначеній в оцінці, яка в свою чергу також не має приюдиційного значення, оскільки такий звіт виконується на підставі думок, що належать оцінювачу і дійсні суворо в межах умов припущень. Найголовніше у даному випадку є те, що сторони самі визначають умови правочину, що відповідає приписам ст.ст. 6, 627 ЦК України. В свою чергу підстав вважати, що представники правочину та/або хто не будь із сторін діяли недобросовісно в частині питання щодо визначення ціни, під час укладення останнього на думку судупідстав не було і у даному випадку юридичного значення не має, оскільки як зазначено вище, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт зловмисної домовленості представників сторін оспорюваної угоди, а питання повноважень представника продавця та його дій під час укладення сопрюваної угоди, для покупця у даному випадку також є таким, що не має юридичного значення та не може негативно вплинути на його права та обов'язки, як сторони угоди. Суд вважає, що доводи позивача та представника останнього з приводу неналежного виконання нотаріусом [PERSON] своїх обов'язків не знайшли свого підтвердження. Крім того, зважаючи на те, що вимоги до [PERSON] не були пред'явлені, суд вважає, що у даному випадку визначення процесуального статусу останнього в якості відповідача є не правильним. Оцінюючи належність допу стимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні є необґрунтованими, незаконними, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed