Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS]. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 жовтня 2004 року між ним та [PERSON], [PERSON] була досягнута домовленість та укладено договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, на підтвердження чого [PERSON] власноручно написала та передала йому розписку про отримання грошових коштів за купівлю будинку в розмірі 600 гривень, а позивач вселився в цей будинок та використовує його для проживання. Позивач зазначає, що після смерті [PERSON], якому на підставі договору купівлі-продажу належить спірне майно, спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON], які на час відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцем та фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, але не зверталися до нотаріальної контори та не мають такого наміру звертатися з заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину. Позивач зазначає, що відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, який був чинним на час купівлі-продажу будинку - 28 жовтня 2004 року - незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а тому відповідачі мали право розпоряджатися будинком, як спадковим майном, в тому числі і продати його. З підстав відсутності грошових коштів, відсутності потреби у спадковому будинку, спадкоємці, які мають інше житло, не зверталися і не мають наміру звертатися до нотаріальної контори з питання оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину, що позбавляє позивача права в установленому порядку отримати правовстановлюючі документи на будинок, за який ним сплачено грошові кошти. На даний час він його утримує від руйнування, а на час вселення будинок взагалі потребував капітального ремонту, що і зробив позивач. У зв'язку із зазначеним, позивач змушений звернутися з позовом до суду про визнання права власності на будинок з метою захисту своїх прав та інтересів. Позивач [PERSON], який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.64), в судове засідання 03 лютого 2016 року не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача - [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 12 січня 2016 року (а.с.80-81) надав до суду заяву, згідно якої просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, а розгляд справи просив проводити без його участі. Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в судове засідання 03 лютого 2016 року не з'явилася, надавши до суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.70). Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.65), в судове засідання 03 лютого 2016 року не з'явилася, надавши суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог (а.с.68). В судовому засіданні 15 січня 2016 року відповідач повідомила, що після смерті свого батька ні вона, ні її сестра не оформляли документи про право на спадщину, а будинок батька продали позивачеві згідно розписки. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідач [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.66), в судове засідання 03 лютого 2016 року не з'явилася, надавши суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позову (а.с.72). Представники третіх осіб - Сурсько-Михайлівська сільська рада, Солонянська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Солонянського районного управління юстиції, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.91,66-67), в судове засідання 03 лютого 2016 року не з'явилися, згідно поданих заяв просили здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності (а.с.74,77). Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], дослідивши докази, що маються у справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч. 1 ст. 3 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладання шлюбу [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 28 серпня 1982 року (а.с.90), а 21 грудня 1984 року [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 60 кв.м (а.с.15-16). Ухвалою суду від 15 січня 2016 року за клопотанням позивача до участі у справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON] (а.с.61). Оскільки правочин був укладений в 1984 році, тобто до моменту набуття чинності ЦК України 2004 року, то до правовідносин, що виникають в результаті його укладання слід застосовувати положення ЦК УРСР. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму, а відповідно до ст. 128 цього Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що відповідно до вимог законодавства, чинного на час укладання договору купівлі-продажу, право власності виникло у [PERSON] з моменту нотаріального посвідчення договору, оскільки останній був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Сурсько-Михайлівської сільської ради (а.с.15-16). Відповідно до положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України який діяв на час виникнення відносин щодо купівлі-продажу спірного нерухомого майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Оскільки судом будо встановлено, що житловий будинок був придбаний [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], то житловий будинок по [ADDRESS], нумерація якого була змінена на [NUMBER] згідно рішення виконавчого комітету Сурсько-Михайлівської сільської ради № 6 від 24 січня 2007 року (а.с.22) є спільним сумісним майном подружжя. Судом також було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб між собою 18 жовтня 1999 року (а.с.14), а доказів щодо визначення часток кожного з колишнього подружжя суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] в с. Сурсько-Михайлівка Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.12), а на день його смерті [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] були зареєстровані за його місцем проживання згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року №1744 (а.с.13). Відповідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право власності на земельну ділянку є майновим правом, яке не припиняється внаслідок смерті і тому, воно переходить до складу спадщини. Судом було встановлено, що відносини щодо спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO] (а.с.12), регулюються положеннями ЦК України 1963 року. Відповідно до розділу VII ЦК Української РСР 1963 року до складу спадщини входить майно, яке на законних підставах належало спадкодавцеві, тобто [PERSON] Проте обставинами справи встановлено, що спірне нерухоме майно належало померлому на праві спільної сумісної власності з [PERSON], оскільки було придбано під час перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до пунктів 4,5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01 січня 2004 року. Правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються за правилами ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, коло спадкоємців за законом, відмова від спадщини. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року «Перша черга спадкоємців за законом» - при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 цього ж Кодексу передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Статтею 561 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно відповіді Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася (а.с.76), проте оскільки згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року №1744 (а.с.13) на день його смерті [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] були зареєстровані за його місцем проживання, то суд приходить до висновку про те, що діти спадкоємця, а саме [PERSON], яка у зв'язку з укладанням шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.82,83,84) та [PERSON], яка у зв'язку з укладанням шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.85-87) прийняли спадщину після смерті свого батька, а [PERSON] хоча і не є спадкоємицею померлого, проте є співвласницею спірного нерухомого майна. Згідно п. 128 наказу Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яка була чинна на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. А відповідно до п. 126 зазначеного наказу, при видачі свідоцтва нотаріус вимагає документ, який посвідчує шлюбні відносини, в тому числі такі, що згодом були розірвані в порядку, встановленому чинним законодавством (свідоцтво про шлюб, про розірвання шлюбу, відмітка в паспорті про реєстрацію шлюбу тощо). На примірнику свідоцтва, що залишається в справах державної нотаріальної контори чи у приватного нотаріуса, робиться відмітка, в якій зазначається найменування поданого для огляду документа, його номер, дата та найменування установи, що його видала. Крім того, відповідно до п. 1.1 Розділу 11 наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», яка є чинною на час розгляду справи судом, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Однак суду не було надано доказів отримання [PERSON] доказів отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні з померлим [PERSON], яке видається нотаріусом, як не було надано і доказів отримання дітьми спадкоємця свідоцтв про право на спадщину на частину спірного майна. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку проте, що написання [PERSON] розписки про отримання від позивача 600 гривень за будинок по [ADDRESS], не може свідчити про перехід права власності на спірне майно до [PERSON], оскільки [PERSON] не мала належним чином посвідченого права на належну їй частку спадкового майна, а відповідачі [PERSON], [PERSON] також не оформили своїх прав у встановленому законом порядку на спірне майно. Згідно ст. 657 ЦК України 2004 року, в редакції, чинній на момент написання розписки, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а відповідно до ст. 334 цього ж Кодексу право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Оскільки між позивачем та [PERSON] взагалі не укладався договір купівлі-продажу нерухомого майна, який підлягає нотаріальному посвідченню, а також суду не надано доказів отримання відповідачами [PERSON] та [PERSON] свідоцтв про право на спадщину на спірне майно, а відповідачем [PERSON] - свідоцтва про право власності на частку в спільному майні з померлим [PERSON], а також з огляду на те, що ані [PERSON], ані [PERSON] не відчужували своїх часток спірного майна позивачу, то суд вважає, що правові підстави для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок [ADDRESS] - відсутні. Зазначення в заявах відповідачів про те, що вони не заперечують проти задоволення позову не є правовою підставою для визнання права власності за позивачем, оскільки визначені законом підстави для задоволення позову відсутні, а посилання позивача в позові на те, що спадкоємці не оформили свої права лише з причин відсутності у них грошових коштів не приймається судом, оскільки таке посилання доводить факт відсутності спору між сторонами, які не позбавлені можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на користь [PERSON] шляхом оформлення відповідно до вимог чинного законодавства своїх спадкових прав та права власності на частку в спільному нерухомому майні з подальшим укладанням на користь позивача відповідних цивільно-правових угод, які є підставою для виникнення права власності. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed