Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів з будинку [ADDRESS] в м. Запоріжжі, 351/400 частина якого належить йому. Оскільки право власності на 49/400 частин належало [PERSON], вона залучена до участі в справі як третя особа. У зв'язку з визнанням недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON], та скасуванням реєстрації за нею на 49/400 частин нерухомого майна до участі в справі в якості третіх осіб залучені спадкоємці [PERSON] - [PERSON], [PERSON] В уточненій заяві позивач (а. с. 59-60) зазначив, що набув право власності на зазначену частку в праві спільної часткової власності на житло на підставі договорів дарування від 19.01.1996 року та від 01.10.2002 року, договору купівлі-продажу від 28.07.2006 року. Проживання відповідачів в належному йому будинку створює перешкоди у здійсненні ним права власності, тому він просить про усунення цих перешкод та виселення відповідачів. В судовому засіданні в обґрунтування позову пояснив, що відповідачі оселилися в будинок як квартиранти влітку 2009 року з дозволу його та колишньої дружини - [PERSON], шлюб з якою розірваний рішенням суду від 31.10.2012 року. Однак після того, як в 2012 році стосунки між подружжям зіпсувалися, проживання відповідачів в його домоволодінні шкодить його власним інтересам, так як за вказаних обставин він змушений проживати в одному будинку із [PERSON], яка стала для нього чужою людиною, тоді як другий будинок займають відповідачі. Він просив відповідачів залишити житло добровільно, проте вони відмовляються, що і зумовило його звернення до суду. На підставі викладеного просить про задоволення позову. Представник позивача підтримала доводи свого довірителя, пояснивши, що проживання відповідачів в належному [PERSON] житлі посягає на його право власника, зокрема, на право розпоряджання своїм майном, тому право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує, пояснивши, що в зазначений час він і його родина оселилися в домоволодінні подружжя [PERSON] з їхньої обопільної згоди. Домоволодіння складається з двох жилих будинків, один з яких займають відповідачі, а в другому мешкають позивач і [PERSON] Він і його сім'я постійно сплачують спожиті комунальні послуги. За час проживання він власними силами значно поліпшив стан нерухомості, встановивши за домовленістю з господарями нові вікна в будинку, замінивши газову піч, укріпивши фундамент під будинком, руйнування якого призвело до розтріскування стін. Він встановив арку для винограду, вмонтував в будинку нові електричні розетки, робив в будинку поточний ремонт. Він і його родина не мають іншого місця помешкання. Оселившись в будинку і користуючись ним, всі питання з ведення господарства вони вирішували зі [PERSON], погоджували з нею вчинення заходів з благоустрію будинку. Саме до своєї дружини відсилав позивач квартирантів як до господарки житла при виникненні господарських проблем. На користь того, що вселення відповідачів ґрунтувалося на обопільній домовленості, говорить той факт, що позивач самовільно підключив будинок, в якому проживають відповідачі, до централізованого газопостачання, і коли відповідач був підданий за такі дії адміністративному стягненню, [PERSON] за власний кошт замовив проект в газопостачальній організації і за власний рахунок організував газопостачання до будинку, проти чого не заперечував позивач як учасник права власності на нерухомість. Оскільки вони оселилися в житлі зі згоди позивача, який ніколи не втручався в організацію їхнього проживання, бо цими питаннями, як вже зазначив, займалася виключно [PERSON], проживання його сім'ї ніяким чином не шкодить позивачеві, просить про відмову у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] просить залишити позов без задоволення. Пояснила, що вони оселилися з дозволу обох з подружжя, всі покращання узгоджували лише з [PERSON], яку позивач рекомендував як господарку. Третя особа - [PERSON] пояснила, що на прохання її куми вона дозволила проживати в їхньому домоволодінні племіннику куми з сім'єю. Будинок, наданий для проживання відповідачам, ніхто не займав, грошей на його утримання не вистачало, а [PERSON] пообіцяв доглядати за будинком і підтримувати його в належному технічному стані. Догляд за будинком з боку відповідачів, його ремонт припинили руйнування будівлі. До 2012 року, коли подружжя припинило шлюбні стосунки, у позивача не було претензій до квартирантів. Що стосується доводів [PERSON] про неможливість спільного проживання з нею в одному будинку, знаходить їх неспроможними, так як цей будинок оснащений двома окремими входами, в ньому можна проживати окремо, виключивши будь-яке спілкування між собою. Представники третіх осіб - [PERSON], [PERSON] - вважають, що позов підлягає задоволенню, оскільки вони як особи, що успадкували після смерті батька - [PERSON] - частку в праві спільної власності на нерухоме майно, згоди на вселення відповідачів в будинок не надавали. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що позивачеві належить 147/400 частин будинку [ADDRESS] в м. Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2006 року, укладеного між [PERSON] в особі представника [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 5-6); 51/400 частина - на підставі договору дарування від 02.10.2002 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом п'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В. (а. с. 9-10), 153/400 частини - на підставі договору дарування від .19.01.1996 року між [PERSON] і [PERSON], з одного боку, та [PERSON], - здругого, посвідченого державним нотаріусом п'ятої Запорізької державної нотаріальної контори Чирва Л.А. (а. с. 11-12). В зазначеному домоволодінні постійно проживають з липня 2009 року відповідачі, які оселилися зі згоди позивача та [PERSON], шлюб між якими, зареєстрований 23 липня 1999 року, розірваний на підставі рішення суду від 31.10.2012 року. Рішенням апеляційного суду Запорізької області свідоцтво про право на спадщину від 31.07.2013 року, видане [PERSON], яка складається з 49/400 частин домоволодіння [ADDRESS] в м. Запоріжжі, визнано недійсним, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно скасовано реєстрацію права власності на зазначену частку за [PERSON] (а. с. 102-104). В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із роз'ясненнями пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. Між тим, з'ясувавши обставини справи, суд не може констатувати в поведінці відповідачів ознак перешкоджання у здійсненні позивачем права користування власністю, оскільки, як встановлено судом і визнається сторонами, відповідачі оселилися в будинку, частка в якому належить позивачеві, з дозволу позивача; протягом тривалого часу (майже п'ять років) вони користуються тією часткою домоволодіння, яку відвели для цього власник і його дружина; за час проживання вони значно покращили стан нерухомості, проти чого також не заперечують особи, які беруть участь у справі. Оскільки проживання відповідачів в житлі позивача було цілком прийнятним для нього під час вселення і протягом проживання відповідачів, умови користування відповідачами приміщеннями в домоволодінні, які були визначені власником житла, не змінювалися, а як підставу для захисту свого права позивач висуває псування відносин з третьою особою через припинення з нею шлюбних стосунків, суду вбачається недоведеною наявність передумови для звернення з позовом, тобто наявність перешкод з боку відповідачів. Що стосується доводів позивача про неможливість користуватися одним будинком з третьою особою, вони спростовуються твердженнями [PERSON] про наявність в будинку двох окремих входів і технічну можливість використовувати приміщення в будинку, уникаючи спілкування один з одним. Заява представника позивача в дебатах про перешкоди у здійснені права розпоряджання майном не обґрунтована жодним доказом, фактичні дані суду на користь цієї заяви під час з'ясування обставин справи не надавалися, тому суд вважає недоведеними і ці твердження. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. У зв'язку з викладеним суд, як вже зазначено, не вбачає порушення права позивача, на захист якого поданий позов, що не дає підстав для ухвалення рішення на його користь. Крім наведених міркувань, суд враховує, що частка в праві спільної часткової власності на домоволодіння, а саме: 147/400 частин будинку, отриманих на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2006 року, набута позивачем під час перебування в шлюбі, тому в силу ст. 60 СК України є предметом спільної сумісної власності подружжя, щодо здійснення права володіння, користування та розпоряджання якого подружжя має рівні права. Як встановлено судом, частки в праві спільної власності не виділені, тому здійснення права власності має ґрунтуватися на домовленості співвласників. Дійшовши висновку про право на частку в праві спільної часткової власності як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, суд не погоджується з твердженнями представника позивача про те, що третя особа, яка представляла інтереси відчужувача в договорі купівлі-продажу 147/400 частин домоволодіння, не набула права власності на цю частку як подружжя, оскільки в силу ч. 3 ст. 238 ЦК України не могла вчиняти як представник дій в своїх інтересах, з таких міркувань. Виходячи з презумпції правомірності правочину, цей договір є дійсним; саме у зв'язку з отриманою за ним часткою у праві власності на нерухомість поданий позов про захист права власності, тому суд не бере до уваги зазначені доводи представника. Заяви представників третіх осіб - спадкоємців померлого [PERSON] - про їхню незгоду на вселення відповідачів суд не приймає до уваги, тому що: по-перше, на час вселення відповідачів вони не мали права на частку в праві власності на спірне домоволодіння, яке не оформлене і на час розгляду цієї справи; по-друге, зазначені особи ніколи не користувалися цією нерухомістю, а також не висували вимог на захист свого права.

Outcome: dismissed