Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У квартирі за вказаною адресою зареєстрована відповідач, проте з 2013 року за місцем реєстрації не проживає, при цьому нарахування за комунальні послуги здійснюється на кількість зареєстрованих осіб. Він сплачує комунальні послуги в тому числі нараховані і на відповідача, що впливає на його матеріальний стан. Також має намір отримати субсидію та реєстрація відповідача буде впливати на її призначення. Таким чином реєстрація відповідача у його квартирі чинить йому перешкоди у користуванні власністю. Тому вимушений звернутись до суду, та просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] до початку судового засідання подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити повному обсязі, проти заочного розгляду справи за не заперечує. Відповідач в жодне судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки суду не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи не надавала. Правом на відзив не скористалась. Суд, вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1565671 від 25.09.2003 року (а.с. 8). У квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян від 14.05.2019 року №933 (а.с. 10). З Акту від 28.03.2019 року, посвідченого майстром дільниці №4 та начальником дільниці №4 ТОВ «Сітісервіс-КР» встановлено, що відповідач [PERSON] була співмешканкою [PERSON] В квартирі за адресою: [ADDRESS] , фактично не мешкає з 2013 року. Частиною 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачена непорушність права власності, в тому чисті те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з п. 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , як члени сім`ї власника квартири, фактично не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, чим обмежують право позивача на власність та вільне розпорядження нею, а тому суд вважає, що позов необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі по 768,40 грн. На підставі викладеного й

Outcome: approved