Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів за навчання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31.07.2007 року [PERSON] було зараховано на навчання на контрактних умовах до ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] Міністерства охорони здоровя України» та 1.09.2007 року укладено з нею угоду № 90 про підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик. Згідно умов угоди відповідач зобовязувалася прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Відповідно до протоколу засідання комісії з персонального розподілу спеціалістів, які закінчують Тернопільський державний медичний університет в червні 2013 року від 09.11.2012 року [PERSON] була направлена на роботу лікарем загальної практики сімейним лікарем у Забузьку АЗПСМ Любомльського району УОЗ Волинської ОДА. Після закінчення навчання в медуніверситеті відповідач без поважних причин не довчилася в інтернатурі, що одночасно свідчить про її відмову приступити в подальшому до роботи за направленням та відпрацювати три роки молодим спеціалістом в державній медичній установі. Направлення по місцю призначення було вручено відповідачу особисто. Після прибуття за місцем роботи дане направлення з відмітною про прибуття підлягало поверненню до навчального закладу. Однак, таке повідомлення не надійшло. Вартість навчання відповідача становить 84\~211,33 грн. Крім того, за період навчання їй було виплачено 42\~310,36 грн. стипендії. А тому, просив стягнути з відповідача кошти, витрачені на навчання в розмірі 126\~521,69 грн. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена про час та місце розгляду справи за адресою реєстрації відповідно до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи у іі відсутності відповідач не подала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 01 вересня 2007 року між ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» та [PERSON] було укладено угоду №90 про підготовку фахівців з вищою освітою, за умовами якої відповідачка, яка була зарахована до вищого навчального закладу за держзамовленням, зобовязалась прибути після закінчення навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням -- відшкодувати до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку (а.с.3). Згідно зі ст.ст. 1,2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» №77 від 23 січня 1996 року, із змінами, внесеними згідно з Указом Президента №342/96 від 16 травня 1996 року, вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів за рахунок коштів державного бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів -- за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб -- для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду за якою вони зобовязуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше, ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Згідно протоколу засідання державної комісії з розподілу молодих спеціалістів ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» (медичний факультет 2013 рік випуску) від 09 листопада 2012 року [PERSON] була направлена на роботу лікарем загальної практики сімейним лікарем у Забузьку АЗПСМ Любомльського району УОЗ Волинської ОДА (а.с.11-14). Свою згоду на працевлаштування за державним замовленням відповідач підтвердила особистим підписом у персональному списку працевлаштування (а.с.17). Відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі у ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» за місцем направлення працювати відмовилася. Так, з повідомлення Управління охорони здоровя Волинської обласної державної адміністрації від 20.06.2015 року №1830/13/2-15 вбачається, що [PERSON], випускниця 2013 року медичного факультету ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України», звільнена 20 квітня 2015 року з посади лікаря інтерна із загальної практики-сімейної медицини комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Любомльського і Шацького районів» за прогули без поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України наказом управління охорони здоровя облдержадміністрації від 26.06.2015 року №146-ос. Згідно положень ст.ст.509, 526, 629 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином, в установлений строк відповідно до вказівок договору і не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання та одностороння зміна умов договору, за винятком випадків, передбачених законом (договір є обовязковим для виконання сторонами). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25 грудня 1997 року №367, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 квітня 1998 року за № 246/2686, випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обовязку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобовязаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до розрахунку фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2013 року ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України», вартість навчання [PERSON] становила 84\~211,33 грн. (а.с.21). Згідно довідки про доходи №07/3564 від 11.08.2015 року, наданої ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені [PERSON] МОЗ України» за період навчання у навчальному закладі [PERSON] було виплачено 42\~310,36 грн. стипендії. Оскільки відповідача було звільнено з ініціативи уповноваженого органу за порушення трудової дисципліни протягом навчання в інтернатурі, вона зобовязана відшкодувати у встановленому порядку витрати на її навчання. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача в користь позивача кошти за її навчання у розмірі 126\~521,69 грн. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 1\~265, 21 грн. судового збору.

Outcome: approved