Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить позбавити відповідачку права користування жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зобов»язати Солом»янський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві вчинити дії щодо зняття її з реєстрації місця проживання в даній квартирі. Посилається в позові на те, що відповідачка його колишня дружина, шлюб з якою був розірваний 27.08.2009 року. Квартира [ADDRESS] належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.1991 року. В січні 2012 року відповідачка залишила спірну квартиру, забрала особисті речі та виїхала з квартири. Витрат по утриманню квартири відповідачка не несе, житлово-комунальні послуги також не сплачує. Виходячи з того, що відповідачка в спірному жилому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк, залишила його добровільно, просить задовольнити позов. Відповідачка в судове засідання не з»явилася, просить розглядати справу в її відсутності. Направила до суду заперечення, якими проти позову заперечує. Посилається на те, що з точки зору ст.405 ЦК України за нею, як членом сім»ї власника, зберігається право користування жилим приміщенням у квартирі, поки позивач є її власником. Позивач на даний час є власником квартири, а тому за нею зберігається право користуватися жилою площею в даній квартирі. Вона проживала і проживає в квартирі, іншого житла вона не має, а позивач чинить їй перешкоди в проживанні та користуванні квартирою. Надані позивачем акти в підтвердження її непроживання в спірній квартирі вважає неналежними доказами в справі. Виходячи з цього, просить у позові відмовити. 3-я особа свого представника в судове засідання не направив, просить розглядати справу в його відсутності. Направив до суду заперечення,якими просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім»ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що позивач на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.07.1991 року є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки ф. №3 від 20.08.2014 року відповідачка була зареєстрована в спірній квартирі 23.04.1983 року після реєстрації шлюбу з позивачем. З початку 2012 року відповідачка не проживає в спірній квартирі, витрат по її утриманню не несе. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснила, що проживає в тому ж будинку, що і позивач, однак у квартирі №1, має спільний з позивачем двір, оскільки будинок приватний. Близько трьох років відповідачка не проживає в будинку. Після виїзду відповідачки з квартири вона неодноразово зустрічала її в мікрорайоні, оскільки вона проживає неподалік у будинку по пр. Відрадному в квартирі батька. Відповідачка в спілкуванні не спростовувала, що добровільно залишила квартиру і про те,що їй чиняться перешкоди в проживанні в квартирі, їй не повідомляла. Залишивши квартиру, відповідачка в дворі будинку ніколи не з»являлася і будь-яких інцидентів, які б свідчили про конфлікти в сім»ї та перешкоди в проживанні відповідачки в квартирі, вона не чула як при її проживання в будинку, так і після виїзду з нього. Свідок [PERSON] - син сторін, пояснив, що мати приблизно 3 роки тому назад залишила спірну квартиру, в якій вони всі проживали і в якій він залишився проживати з батьком. Чому вона пішла з квартири, вона йому не повідомляла, однак після цього в квартирі більше не з»являлася. Перешкод у проживанні в квартирі їй ніхто не чинив. В обгрунтування своїх вимог позивач надав суду три акти від 07.02.2014 року, 17.07.2014 року та 07.10.2014 року, складені та підписані сусідами за місцем проживання позивача, затверджені начальником ЦОС №2 КП »Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації, з яких вбачається, що дані особи підтвердили за результатами візуального обстеження квартири, що відповідачка в ній не проживає, спального місця та інших ознак її проживання в квартирі немає. / а.с. 5 - 11 / Відповідно до роз»яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім'ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім»ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв»язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім»ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач у судовому засіданні пояснив, що будь-яких домовленостей між ним та відповідачкою з приводу її проживання в квартирі не було. Враховуючи викладене вище, тривале непроживання відповідачки в спірній квартирі, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Суд не знаходить підстав для задоволення решти вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, за змістом даної норми закону зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов»зані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом знаття з реєстрації місця проживання. Крім того, відповідно до п.34 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначене свідчить що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Зазначена правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57-цс11, яка, з точки зору ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх судів України. Виходячи з викладеного вище, суд вважає безпідставними вимоги позивача в частині зобов»язання 3-ї особи вчинити дії щодо зняття відповідачки з реєстрації місця проживання в даній квартирі. Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки, надані до суду, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Посилаючись на перешкоди з боку позивача в проживанні в спірній квартирі, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, відповідачка суду не надала. Будь-яких доказів, які б свідчили про вжиття нею заходів, направлених на захист порушених прав, якщо такі порушення мали місце, суду також не надала. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст. 58 кодексу визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. В ч.1 ст.59 ЦПК України зазначено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку,встановленого законом. Так, з наданих позивачем актів убачається, що особи, які приймали участь у їх складанні, виклали в них свої візуальні спостереження щодо непроживання відповідачки в квартирі. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази, надані позивачем в обґрунтування позову, є належними та відповідають способам доказування, визначених ст.ст.57-60 ЦПК України, і є достатніми для висновку суду про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням. ч.1 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Будь-яких правдоподібних доказів своїм твердженням, які б заслуговували на увагу, відповідачка в своїх запереченнях до суду не привела та суду не надала. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року» Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»/з наступними змінами / роз»яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з»ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Враховуючи викладене вище, надані суду докази при вирішенні спору, відсутність будь-яких доказів твердженням відповідачки, викладеним нею у запереченні на позов, ці заперечення не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до ст.88 ЦПК України суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved