Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» про захист честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до заявлених вимог позивач просить суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію судді Окружного адміністративного суду міста Києва [PERSON] , інформацію, опубліковану [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті blog.prosud.info у розділі розслідування за посиланням [INFO], а саме інформацію наступного змісту: « [PERSON] відомий тим, що у 2013 році разом із суддями [PERSON] та [PERSON] узаконив виключення Гостинного двору зі списку пам`ятників архітектури та відмовився від включення цієї будівлі до держреєстру нерухомих пам`яток України. Ще одна резонансна справа, яку розглядав [PERSON] стосувалась засекречених декларацій військових прокурорів. Нагадаємо, [PERSON] заховав частину декларацій своїх підлеглих, які певний час були доступні у реєстрі НАЗК. Центр протидії корупції оскаржив такі дії [PERSON] . Але колегія суду, до складу якої входив і [PERSON] , відмовилась визнати протиправною постанову Головного військового прокурора про засекречення декларацій військових прокурорів. [PERSON] може мати близькі стосунки з суддями Окружного адмінсуду Києва. Журналісти Слідства. Інфо зафіксували посадовця на дні народженні заступника голови Окружного адмінсуду м. Києва [PERSON] , де були присутніми [PERSON] , голова суду [PERSON] , багато суддів Окружного суду та сам [PERSON] ». «Як би там не було, але 25 березня [PERSON] розглянув позов до [PERSON] та повністю відмовив у його задоволенні. Тобто [PERSON] вважає, що строк повноважень члена ВККС триває до 2020 року. Цікаво, що вже наступного дня, 26 березня, Комісія призначає [PERSON] та ще 36 суддям цього суду іспит на 17 квітня. Дуже схоже на виконання якоїсь домовленості.» «... Правда , [PERSON] прийшов і успішно його написав. А вже 31 травня буде проводитись його співбесіда з Вищою кваліфікаційною комісією суддів. Схоже суддя [PERSON], на відміну від своїх колег, впевнений в успішному проходженні оцінювання, попри цілий ряд фактів, які б мали його змушувати хвилюватись за оцінку своєї доброчесності...» «...До речі, у 2017-му мати судді [PERSON] зробила родині подарунок у негрошовій формі, але його вартість заповнювач декларації проігнорував...». «У власності дружини [PERSON] ми нарахували 33 земельні ділянки, які вона набувала у період з 2006 по 2011 роки. Усі, за винятком однієї, знаходяться у Вишгородському район Київської області. Ділянка площею 0,15 га перебуває у межах престижного села Буча, що під Києвом . До речі, не всі вони вносилися у декларацію за 2014 рік. Звідки ж молода дівчина, якій на той момент не виповнилося й 30-ти років, взяла стільки землі? А це, на хвилиночку, близько 60 гектарів. На жаль, у реєстр речових прав інформації про це немає.» «Але це лише на перший погляд видається, що суддя більш ніж забезпечений житлом. Якщо вірити документам, то насправді [PERSON] потребував поліпшення житлових умов. Виявляється він у 2013 році жив не у великому будинку під Києвом , а у ... гуртожитку, і не лише з своєю дружиною та дочкою, але ще й з мамою. Принаймні так вказано у протоколі житлово-побутової комісії Окружного адмінсуду від 25.02.2013 року, яким судді вирішено надати новеньку службову квартиру площею 96 кв. м. Цікаво, що у декларації судді за 2012 та 2013 рік мати не вказана як член сім`ї. Немає там і квартири у гуртожитку, у якому начебто проживав суддя з сім`єю. Тобто, як мінімум, в одному з двох документів суддя вказав неправду - або у декларації, або у документах про склад сім`ї, яку подав до житлової комісії суду. За законом службова квартира надається винятково на строк повноважень судді та не підлягає приватизації. Але не у випадку з [PERSON] . Він разом з іншими суддями, які отримали службові квартири, знайшли спосіб обійти цю заборону. У 2013-му [PERSON] , та ще 4 судді ([PERSON], [PERSON] , [PERSON] [PERSON]) подали позов до голови Окружного адмінсуду Києва із вимогою виключити квартиру із числа службових. Суддя Колеснікова позов задовольнила. У подальшому за зверненням голови [PERSON] їх вивели із числа службових, а потім приватизували. Журналісти bihus.info перевірили, а як взагалі використовується ця квартира. Виявилось суддя приватизованим житлом не користується, а поселив туди квартирантів. Хоча жодних доходів від здачі майна він не задекларував. Отже, суддя [PERSON] очевидно не потребував поліпшення житлових умов, а подав сумнівні твердження про склад сім`ї та банально використав своє службове становище для власного збагачення.» «А сім`я судді явно не бідує. У розпорядженні подружжя є дорога біжутерія. Суддя носить золотий годинник відомого бренду Ulysse Nardin, окремі екземпляри якого коштують як квартира у райцентрі. Також у нього є кишеньковий золотий годинник на ланцюжку. Дружина має золоті сережки Chopard з діамантами. Однак [PERSON] уникає згадок про конкретні моделі та вартість.» «У розпорядженні [PERSON] та його дружини три автівки: у судді є Mersedes-Bens Sprinter, а [PERSON] пересувається автомобілем Range Rover Evoque з 2012 року. Обидві не вносились у декларацію за 2012 рік. Також з 2017-го у [PERSON] є право користування батьковим ТОYОТА HILUX (не вносився у декларацію за 2017 рік)». Зобов`язати Громадську організацію «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» спростувати інформацію, опубліковану [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті у мережі Інтернет на веб-сайті blog.prosud.info у розділі розслідування за посиланням [INFO], а саме інформацію наступного змісту: « [PERSON] відомий тим, що у 2013 році разом із суддями [PERSON] та [PERSON] узаконив виключення Гостинного двору зі списку пам`ятників архітектури та відмовився від включення цієї будівлі до держреєстру нерухомих пам`яток України. Ще одна резонансна справа, яку розглядав [PERSON] стосувалась засекречених декларацій військових прокурорів. Нагадаємо, [PERSON] заховав частину декларацій своїх підлеглих, які певний час були доступні у реєстрі НАЗК. Центр протидії корупції оскаржив такі дії [PERSON] . Але колегія суду, до складу якої входив і [PERSON] , відмовилась визнати протиправною постанову Головного військового прокурора про засекречення декларацій військових прокурорів. [PERSON] може мати близькі стосунки з суддями Окружного адмінсуду Києва. Журналісти Слідства.Інфо зафіксували посадовця на дні народженні заступника голови Окружного адмінсуду м. Києва [PERSON] , де були присутніми [PERSON] , голова суду [PERSON] , багато суддів Окружного суду та сам [PERSON] ». «Як би там не було, але 25 березня [PERSON] розглянув позов до [PERSON] та повністю відмовив у його задоволенні. Тобто [PERSON] вважає, що строк повноважень члена ВККС триває до 2020 року. Цікаво, що вже наступного дня, 26 березня, Комісія призначає [PERSON] та ще 36 суддям цього суду іспит на 17 квітня. Дуже схоже на виконання якоїсь домовленості.» «... Правда , [PERSON] прийшов і успішно його написав. А вже 31 травня буде проводитись його співбесіда з Вищою кваліфікаційною комісією суддів. Схоже суддя [PERSON], на відміну від своїх колег, впевнений в успішному проходженні оцінювання, попри цілий ряд фактів, які б мали його змушувати хвилюватись за оцінку своєї доброчесності...» «...До речі, у 2017-му мати судді [PERSON] зробила родині подарунок у негрошовій формі, але його вартість заповнювач декларації проігнорував...». «У власності дружини [PERSON] ми нарахували 33 земельні ділянки, які вона набувала у період з 2006 по 2011 роки. Усі, за винятком однієї, знаходяться у Вишгородському район Київської області. Ділянка площею 0,15 га перебуває у межах престижного села Буча, що під Києвом . До речі, не всі вони вносилися у декларацію за 2014 рік. Звідки ж молода дівчина, якій на той момент не виповнилося й 30-ти років, взяла стільки землі? А це, на хвилиночку, близько 60 гектарів. На жаль, у реєстр речових прав інформації про це немає.» «Але це лише на перший погляд видається, що суддя більш ніж забезпечений житлом. Якщо вірити документам, то насправді [PERSON] потребував поліпшення житлових умов. Виявляється він у 2013 році жив не у великому будинку під Києвом , а у ... гуртожитку, і не лише з своєю дружиною та дочкою, але ще й з мамою. Принаймні так вказано у протоколі житлово-побутової комісії Окружного адмінсуду від 25.02.2013 року, яким судді вирішено надати новеньку службову квартиру площею 96 кв. м. Цікаво, що у декларації судді за 2012 та 2013 рік мати не вказана як член сім`ї. Немає там і квартири у гуртожитку, у якому начебто проживав суддя з сім`єю. Тобто, як мінімум, в одному з двох документів суддя вказав неправду - або у декларації, або у документах про склад сім`ї, яку подав до житлової комісії суду. За законом службова квартира надається винятково на строк повноважень судді та не підлягає приватизації. Але не у випадку з [PERSON] . Він разом з іншими суддями, які отримали службові квартири, знайшли спосіб обійти цю заборону. У 2013-му [PERSON] , та ще 4 судді ([PERSON], [PERSON] , [PERSON] [PERSON]) подали позов до голови Окружного адмінсуду Києва із вимогою виключити квартиру із числа службових. Суддя Колеснікова позов задовольнила. У подальшому за зверненням голови [PERSON] їх вивели із числа службових, а потім приватизували. Журналісти bihus.info перевірили, а як взагалі використовується ця квартира. Виявилось суддя приватизованим житлом не користується, а поселив туди квартирантів. Хоча жодних доходів від здачі майна він не задекларував. Отже, суддя [PERSON] очевидно не потребував поліпшення житлових умов, а подав сумнівні твердження про склад сім`ї та банально використав своє службове становище для власного збагачення.» «А сім`я судді явно не бідує. У розпорядженні подружжя є дорога біжутерія. Суддя носить золотий годинник відомого бренду Ulysse Nardin, окремі екземпляри якого коштують як квартира у райцентрі. Також у нього є кишеньковий золотий годинник на ланцюжку. Дружина має золоті сережки Chopard з діамантами. Однак [PERSON] уникає згадок про конкретні моделі та вартість.» «У розпорядженні [PERSON] та його дружини три автівки: у судді є Mersedes-Bens Sprinter, а [PERSON] пересувається автомобілем Range Rover Evoque з 2012 року. Обидві не вносились у декларацію за 2012 рік. Також з 2017-го у [PERSON] є право користування батьковим ТОYОТА HILUX (не вносився у декларацію за 2017 рік)». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті blog.prosud.info у розділі розслідування за посиланням [INFO], розміщена публікація, в тексті якої міститься твердження, що: « [PERSON] відомий тим, що у 2013 році разом із суддями [PERSON] та [PERSON] узаконив виключення Гостинного двору зі списку пам`ятників архітектури та відмовився від включення цієї будівлі до держреєстру нерухомих пам`яток України. Також в даній публікації вказано, що «Ще одна резонансна справа, яку розглядав [PERSON] стосувалась засекречених декларацій військових прокурорів. Нагадаємо, [PERSON] заховав частину декларацій своїх підлеглих, які певний час були доступні у реєстрі НАЗК. Центр протидії корупції оскаржив такі дії [PERSON] . Але колегія суду, до складу якої входив і [PERSON] , відмовилась визнати протиправною постанову Головного військового прокурора про засекречення декларацій військових прокурорів. [PERSON] може мати близькі стосунки з суддями Окружного адмінсуду Києва. Журналісти Слідства.Інфо зафіксували посадовця на дні народженні заступника голови Окружного адмінсуду м. Києва [PERSON] , де були присутніми [PERSON] , голова суду [PERSON] , багато суддів Окружного суду та сам [PERSON] ». «Як би там не було, але 25 березня [PERSON] розглянув позов до [PERSON] та повністю відмовив у його задоволенні. Тобто [PERSON] вважає, що строк повноважень члена ВККС триває до 2020 року. Цікаво, що вже наступного дня, 26 березня, Комісія призначає [PERSON] та ще 36 суддям цього суду іспит на 17 квітня. Дуже схоже на виконання якоїсь домовленості.» Також у зазначеній публікації зазначено, що « у 2017-му мати судді [PERSON] зробила родині подарунок у негрошовій формі, але його вартість заповнювач декларації проігнорував...». «У власності дружини [PERSON] ми нарахували 33 земельні ділянки, які вона набувала у період з 2006 по 2011 роки. Усі, за винятком однієї, знаходяться у Вишгородському район Київської області. Ділянка площею 0,15 га перебуває у межах престижного села Буча, що під Києвом . До речі, не всі вони вносилися у декларацію за 2014 рік. Звідки ж молода дівчина, якій на той момент не виповнилося й 30-ти років, взяла стільки землі? А це, на хвилиночку, близько 60 гектарів. На жаль, у реєстр речових прав інформації про це немає.» «Але це лише на перший погляд видається, що суддя більш ніж забезпечений житлом. Якщо вірити документам, то насправді [PERSON] потребував поліпшення житлових умов. Виявляється він у 2013 році жив не у великому будинку під Києвом , а у ... гуртожитку, і не лише з своєю дружиною та дочкою, але ще й з мамою. Принаймні так вказано у протоколі житлово-побутової комісії Окружного адмінсуду від 25.02.2013 року, яким судді вирішено надати новеньку службову квартиру площею 96 кв. м. Цікаво, що у декларації судді за 2012 та 2013 рік мати не вказана як член сім`ї. Немає там і квартири у гуртожитку, у якому начебто проживав суддя з сім`єю. Тобто, як мінімум, в одному з двох документів суддя вказав неправду - або у декларації, або у документах про склад сім`ї, яку подав до житлової комісії суду. За законом службова квартира надається винятково на строк повноважень судді та не підлягає приватизації. Але не у випадку з [PERSON] . Він разом з іншими суддями, які отримали службові квартири, знайшли спосіб обійти цю заборону. У 2013-му [PERSON] , та ще 4 судді ([PERSON], [PERSON] , [PERSON] [PERSON]) подали позов до голови Окружного адмінсуду Києва із вимогою виключити квартиру із числа службових. Суддя Колеснікова позов задовольнила. У подальшому за зверненням голови [PERSON] їх вивели із числа службових, а потім приватизували. Журналісти bihus.info перевірили, а як взагалі використовується ця квартира. Виявилось суддя приватизованим житлом не користується, а поселив туди квартирантів. Хоча жодних доходів від здачі майна він не задекларував. Отже, суддя [PERSON] очевидно не потребував поліпшення житлових умов, а подав сумнівні твердження про склад сім`ї та банально використав своє службове становище для власного збагачення.» «Суддя носить золотий годинник відомого бренду Ulysse Nardin, окремі екземпляри якого коштують як квартира у райцентрі. Також у нього є кишеньковий золотий годинник на ланцюжку. Дружина має золоті сережки Chopard з діамантами. Однак [PERSON] уникає згадок про конкретні моделі та вартість.» «У розпорядженні [PERSON] та його дружини три автівки: у судді є Mersedes-Bens Sprinter, а [PERSON] пересувається автомобілем Range Rover Evoque з 2012 року. Обидві не вносились у декларацію за 2012 рік. Також з 2017-го у [PERSON] є право користування батьковим ТОYОТА HILUX (не вносився у декларацію за 2017 рік)». Позивач зазначає, що відповідач поширив інформацію загальнодоступним способом, через мережу Інтернет, відтак довів її до відома невизначеному колу осіб. Опублікована інформація стосується його як особи, яка обіймає посаду судді Окружного адміністративного суду міста Києва. Проаналізувавши інформацію, наведену у публікації, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, позивач вважає, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. При цьому, спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації свідчить про те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно нього, не особисте відношення автора, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевірені. Поширюючи негативну та недостовірну інформацію, відповідач не зробив належного посилання на те, що інформація ним отримана з офіційних джерел, а тому є достатні підстави стверджувати, що поширена є неправдивою, недостовірною та носить негативний характер. Вищевикладена інформація не має статусу офіційної та не підтверджена доказами. Оскільки внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав позивача на повагу до гідності та честі та на недоторканність ділової репутації, така інформація спотворила та може принизити оцінку діяльності позивача з боку громадськості та суспільства, породити сумніви щодо дотримання моральних норм та належного виконання професійних обов`язків, останній просить в судовому порядку визнати її недостовірною та зобов`язати відповідача її спростувати. На підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва від 27.09.2019 р. відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідач у встановлений судом строк не скористався своїм правом на подання відзиву. Позивачем подана заява про розгляд справи у його відсутність. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом за місцезнаходженням, судові повістки повернулись до суду в зв`язку з відсутністю адресата. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] у мережі Інтернет на веб-сайті blog.prosud.info у розділі розслідування за посиланням [INFO], розміщена публікація, в тексті якої міститься твердження, що: « [PERSON] відомий тим, що у 2013 році разом із суддями [PERSON] та [PERSON] узаконив виключення Гостинного двору зі списку пам`ятників архітектури та відмовився від включення цієї будівлі до держреєстру нерухомих пам`яток України. Також в даній публікації вказано, що «Ще одна резонансна справа, яку розглядав [PERSON] стосувалась засекречених декларацій військових прокурорів. Нагадаємо, [PERSON] заховав частину декларацій своїх підлеглих, які певний час були доступні у реєстрі НАЗК. Центр протидії корупції оскаржив такі дії [PERSON] . Але колегія суду, до складу якої входив і [PERSON] , відмовилась визнати протиправною постанову Головного військового прокурора про засекречення декларацій військових прокурорів. [PERSON] може мати близькі стосунки з суддями Окружного адмінсуду Києва. Журналісти Слідства.Інфо зафіксували посадовця на дні народженні заступника голови Окружного адмінсуду м. Києва [PERSON] , де були присутніми [PERSON] , голова суду [PERSON] , багато суддів Окружного суду та сам [PERSON] ». «Як би там не було, але 25 березня [PERSON] розглянув позов до [PERSON] та повністю відмовив у його задоволенні. Тобто [PERSON] вважає, що строк повноважень члена ВККС триває до 2020 року. Цікаво, що вже наступного дня, 26 березня, Комісія призначає [PERSON] та ще 36 суддям цього суду іспит на 17 квітня. Дуже схоже на виконання якоїсь домовленості.» Також у зазначеній публікації зазначено, що « у 2017-му мати судді [PERSON] зробила родині подарунок у негрошовій формі, але його вартість заповнювач декларації проігнорував...». «У власності дружини [PERSON] ми нарахували 33 земельні ділянки, які вона набувала у період з 2006 по 2011 роки. Усі, за винятком однієї, знаходяться у Вишгородському район Київської області. Ділянка площею 0,15 га перебуває у межах престижного села Буча, що під Києвом . До речі, не всі вони вносилися у декларацію за 2014 рік. Звідки ж молода дівчина, якій на той момент не виповнилося й 30-ти років, взяла стільки землі? А це, на хвилиночку, близько 60 гектарів. На жаль, у реєстр речових прав інформації про це немає.» «Але це лише на перший погляд видається, що суддя більш ніж забезпечений житлом. Якщо вірити документам, то насправді [PERSON] потребував поліпшення житлових умов. Виявляється він у 2013 році жив не у великому будинку під Києвом , а у ... гуртожитку, і не лише з своєю дружиною та дочкою, але ще й з мамою. Принаймні так вказано у протоколі житлово-побутової комісії Окружного адмінсуду від 25.02.2013 року, яким судді вирішено надати новеньку службову квартиру площею 96 кв. м. Цікаво, що у декларації судді за 2012 та 2013 рік мати не вказана як член сім`ї. Немає там і квартири у гуртожитку, у якому начебто проживав суддя з сім`єю. Тобто, як мінімум, в одному з двох документів суддя вказав неправду - або у декларації, або у документах про склад сім`ї, яку подав до житлової комісії суду. За законом службова квартира надається винятково на строк повноважень судді та не підлягає приватизації. Але не у випадку з [PERSON] . Він разом з іншими суддями, які отримали службові квартири, знайшли спосіб обійти цю заборону. У 2013-му [PERSON] , та ще 4 судді ([PERSON], [PERSON] , [PERSON] [PERSON]) подали позов до голови Окружного адмінсуду Києва із вимогою виключити квартиру із числа службових. Суддя Колеснікова позов задовольнила. У подальшому за зверненням голови [PERSON] їх вивели із числа службових, а потім приватизували. Журналісти bihus.info перевірили, а як взагалі використовується ця квартира. Виявилось суддя приватизованим житлом не користується, а поселив туди квартирантів. Хоча жодних доходів від здачі майна він не задекларував. Отже, суддя [PERSON] очевидно не потребував поліпшення житлових умов, а подав сумнівні твердження про склад сім`ї та банально використав своє службове становище для власного збагачення.» «Суддя носить золотий годинник відомого бренду Ulysse Nardin, окремі екземпляри якого коштують як квартира у райцентрі. Також у нього є кишеньковий золотий годинник на ланцюжку. Дружина має золоті сережки Chopard з діамантами. Однак [PERSON] уникає згадок про конкретні моделі та вартість.» «У розпорядженні [PERSON] та його дружини три автівки: у судді є Mersedes-Bens Sprinter, а [PERSON] пересувається автомобілем Range Rover Evoque з 2012 року. Обидві не вносились у декларацію за 2012 рік. Також з 2017-го у [PERSON] є право користування батьковим ТОYОТА HILUX (не вносився у декларацію за 2017 рік)». Зазначену інформацію позивач просить визнати недостовірною, такою, що порушує його честь,гідність та ділову репутацію як судді Окружного адміністративного суду м.Києва. Конституцією України гарантовано кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, що честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України). Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з ст.277 Цивільного кодексу України, фізична особа, честь, гідність чи ділова репутація якої порушені внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вважається, що негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria). З огляду на положення ст.277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. У частині четвертій статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Приниженням ділової репутації є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його діяльності. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Обов`язковим елементом доказування у справах зазначеної категорії, що є підставою для задоволення позову є доведення факту поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, тобто наявність порушеного права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України . Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України) Позивач, звертаючись до суду, заявляє свої вимоги до Громадської організації «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан». Відповідно до роз`яснень, викладених в ст. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В Україні відсутнє окреме правове регулювання (спеціальний закон) Інтернет-ЗМІ. До таких правовідносин підлягають застосуванню: Конституція України, ЦК України, закони України: «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про телебачення і радіомовлення», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації», «Про інформаційні агентства», «Про авторське право і суміжні права» тощо, а також міжнародні стандарти: Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Загальна декларація прав людини, Міжнародний пакт про громадянські і політичні права, прецедентна практика Європейського суду з прав людини, Резолюція Ради ООН «Про сприяння, захист та здійснення прав людини в Інтернет (05.07.2012), Рекомендація КМРЄ щодо посібника з прав людини для Інтернет-користувачів (СМ/Rec(2014)6) тощо. Верховним Судом України, Верховним Судом щодо визначення належного відповідача у разі поширення інформації в мережі Інтернет, яку позивачі просять спростувати, сформовано сталу судову практику, у тому числі щодо фіксації (збір, надання) доказів, їх допустимість та достовірність, експертизи у сфері телекомунікаційних систем, дослідження змісту веб-сторінок, оцінки електронних доказів (копій) ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52 гс 21, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 927/791/18). Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе. Фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права»). Однак, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач є автором статті та власником веб-сайту blog.prosud.info, де у розділі розслідування за посиланням [INFO], розміщувалась публікація про позивача. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Верховний Суд у своїх рішення зазначає, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Враховуючи викладене, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів того, що Громадська організація «Всеукраїнське об`єднання «Автомайдан» є належним відповідачем у даній справі, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем.

Outcome: dismissed