Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідач, який є власником квартири № 7 яка розташована у будинку №19 по вул.. Балтійській у м. Маріуполі є споживачем теплової енергії. У звязку з несплатою за спожиту теплову енергію за період з 01.04.2007 року по 01.03.2015 року має заборгованість в сумі 13858,90 грн., у добровільному порядку заборгованість не погашає. З \~метою захисту своїх інтересів позивач звертався до Приморського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, у прийнятті якої було відмовлено. Крім основного боргу відповідач має сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобовязання, яка складає 4876,74 грн., та 3 % річних, які складають 1380,64 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь вказані суми, та судові витрати. В подальшому позивач звернувся із уточненою позовною заявою в якій вказав, що в період розгляду справи у відповідача утворилася нова заборгованість за період з 01.03.2015 р. по 01.06.2018 р. у сумі 15805,42 грн.. (а.с. 48) У звязку із чим просив стягнути заборгованість за період з 01.04.2007 р. по 01.06.2018 р. у сумі 29664,32 грн. Крім основного боргу відповідач має сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобовязання, яка складає 7934,61 грн., та 3 % річних, які складають 2083,02 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь вказані суми, та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач повідомлений належним чином \~у судове засідання, не зявився, приймав участь у розгляді справи за участі свого представника [PERSON] про що зазначив у своїй заяві. Представник відповідача [PERSON] повідомлений належним чином до судового засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, але 30.07.2017 р. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з вимогами позивача не згоден, оскільки після скасування заочного рішення 12.06.2018 р. новий строк звернення позивача на правах загального провадження починається з 13 червня 2015 р., проте позивач просить стягнути заборгованість з квітня 2007 р., тобто з порушенням строку позовної давності. Також позивачем при розрахунку заборгованості не враховано добровільну сплату в рахунок заборгованості 5000 грн. Просив суд частково задовольнити вимоги позивача, а саме стягнути з відповідача заборгованість за період з квітня 2017 р. по червень 2018 р. з урахуванням оплаченої суми заборгованості в розмірі 5000 грн. ( а.с. 60). Крім того при зверненні до суду із заявою про скасування заочного рішення позивачем також було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності ( а.с. 32). Згідно ст.81 ЦПК України - \~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим в сенсі ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються з заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи надані докази і\~надавши їм оцінку в сукупності прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № 100596, та свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1993 р. реєстраційний №13156 відповідач є власником квартирі [ADDRESS] та як власник квартири є користувачем з постачання теплоенергії (а.с.4, 35). Як вбачається із змісту заяви про скасування заочного рішення та відзиву на позовну заяву, яка міститься матеріалах справи, відповідач не оспорюючи правовідносин, що склалися між сторонами про постачання теплоенергії, просить задовольнити позов частково за період квітень 2017 р. черевнь 2018 р. з урахуванням оплаченої суми 5000 грн. та в задоволені іншої частини позовних вимог відмовити на підставі ст..258 ЦК України у звязку із пропущенням строків давності (а.с. 32,60). Як вбачається з розрахунку суми заборгованості та розшифровки особового рахунку \~відповідач має заборгованість \~за користування тепловою енергією за період з 01 квітня 2007 року по 01 березня 2015 року з в сумі 13858,90 гривень ( а. с. 5- 6) та за період з 01.03.2015 р. по 01.06.2018 р. у сумі 15805,42 грн.(а.с. 49). До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 \~Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобовязаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов \~договору \~та \~вимог \~цього \~Цивільного Кодексу, \~інших актів цивільного законодавства, \~а за відсутності таких умов та вимог - \~відповідно до звичаїв \~\~ділового \~обороту \~або \~інших \~вимог, \~що \~звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Згідно зі ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п.18 Правил, розрахунковим періодом для здійснення оплати за теплову енергію є календарний місяць. Плата вноситься не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Плата вноситься у відповідності з показаннями приборів обліку або за нормами споживання. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач має перед позивачем зобовязання вносити плату за спожиту теплову енергію, \~оскільки відповідачем отримувалися \~надані \~позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обовязок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обовязку щодо оплати за надані їм послуги. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідача відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з квітня 2007 року по червень 2018 року, у звязку з чим приходить до висновку про обґрунтованість вартості наданих послуг в \~сумі 29664 гривень 32 копійки. Відповідно до\~ ст. 256 ЦК України\~ \~\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257, ст. 260 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається зі ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у первісній позовній заяві зазначив, що строк позовної давності було пропущено не з його вини посилаючись на подання заяви про видачу судового наказу 19.02.2015 р. Як вбачається з ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.02.2015 р. №266/521/15-ц позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача саме з причини пропуску позовної давності ( а.с. 9) Також представник позивача після скасування заочного рішення 04.07.2018 р. звернувся із заявою про уточнення позовних вимог, фактично заявляючи нові позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.03.2015 р. по 01.06.2018 р. \~ \~ \~ \~В ст.264 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже оскільки за заявою позивача про видачу судового наказу, 19.02.2015 року судом відмовлено у видачі судового наказу і позивач звернувся із позовом 16 квітня 2015 р. та після скасування заочного рішення 04.07.2018 р. позивач звернувся фактично із новою позовною заявою строк позовної давності за грошовими вимогами за первісним позовом до квітня 2012р. сплив, відповідно за уточненим позовом сплив до липня 2015 року. Оскільки в матеріалах справи є заява про застосування строку позовної давності, суд вважає, що до вимог про стягнення заборгованості за теплоенергію за період з 01 квітня 2007р. по березень 2012 року та за період з 01 березня 2015 р. по червень 2015 р. слід відмовити у звязку із спливом строку позовної давності на підставі ч.4 ст..267 ЦК України. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заборгованість за період \~з квітня 2012р. по 01 березня 2015 року, та за період з липня 2015 року по 01 червня 2018 р., що дорівнює з урахуванням сплачених сум 06.06.2018 р. у розмірі 5000 грн. ( а.с.37) 15051,60 грн. (розрахунок наведений у додатку) \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст.901 ЦК України). Отже, договір про надання послуг є складним зобовязанням, що складається з двох, органічно поєднаних між собою, зобовязань: по перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обовязку; по друге, правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Виходячи з положень ст.ст.524,533-535,625 ЦК України, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною 3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони і одночасно, кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Тому, грошовим слід вважати будь - яке зобовязання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Таким чином, правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем є зобовязальними (договірними), грошовими зобовязаннями, в яких, серед інших прав та обовязків сторін, праву виконавця (кредитора) - позивача вимагати від замовника (боржника) - відповідача сплати грошей за надані послуги по теплопостачанню на його користь відповідає обовязок відповідача оплатити ці послуги. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобовязань, на них поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних \~від \~простроченої \~суми, \~якщо \~інший \~розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обовязок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобовязанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у звязку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суму інфляційних втрат за період в межах заявлених позовних вимог прострочки зобовязання за період з квітня 2012 року р. по 01 червня 2018р., яка складає 5421,63 грн., та 3 % річних, які складають 1295,32 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних наведений у додатку). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь Позивача з Відповідача підлягає стягненню 243,60 \~гривень у відшкодування судового збору. На підставі\~ст.\~64,\~68,\~162,\~179\~ЖК України,\~ст.ст.\~7,13,\~20\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги»,\~ст.\~ст.\~257,320,\~526,\~625\~ЦК України,\~п.\~7\~Правил користування\~приміщеннями житлових\~будинків,\~затверджених постановою\~Кабінету Міністрів\~України №\~572\~від 08.10.1992\~року,\~п.\~18,\~21\~Правил надання\~послуг з\~централізованого опалення,\~постачання холодної\~та гарячої\~води і\~водовідведення,\~затвердженими Постановою\~кабінету Міністрів\~України від\~21.07.2005\~року №\~630,\~

Outcome: partial