Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачкою 16.03.1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Одесі, актовий запис №164, та визначити місце проживання і виховання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з позивачем. Також позивач просив стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі по ? частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки та поділити спільно нажите майно наступним чином: залишити у його особистій власності: автомобіль Hundai Tucson, легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) Y6LJN81BP8L208144, колір синій, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], та двокімнатну квартиру [ADDRESS] (колишня Хворостіна) у м.Одесі, загальною площею 47,5 кв.м., у тому числі житловою 33,7 кв.м.; у власності відповідачки залишити автомобіль Peugeot-308, тип автомобіля легковий комбі, номер шасі (кузова, рами) VF34C5FWCAS038744, колір чорний, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 64,4 кв.м., у тому числі житловою 38,8 кв.м., та передати у власність відповідачки двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 84,8 кв.м., у тому числі житловою 47,3 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за час спільного життя між ними виявилась невідповідність характерів, істотна відмінність у поглядах на сімейне життя, було відсутнє взаєморозуміння. Шлюбні стосунки та ведення спільного господарства припинено і позивач не має наміру їх поновлювати, він переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить їх інтересам. Також позивач повідомив, що від шлюбу мають малолітнього сина, який залишиться на його утриманні та вихованні, з приводу поділу майна повідомив, що вартість у запропонованому варіанті приблизно однакова, що не призведе до подальших спорів. Зважаючи на наявність житла, де є всі умови для проживання і розвитку дитини, наявність постійного місця роботи і стабільних доходів, позивач просить вимоги задовольнити. У судове засідання позивач подав заяву, згідно якої просив суд позов задовольнити, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка та третя особа до судового засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання щодо відкладення розгляду справи від них до суду не поступало. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідачки, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16.03.1996 року відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції у м.Одесі, актовий запис №164. Від спільного шлюбу сторони мають малолітнього [PERSON], [INFO]. Сторони проживають окремо, припинили шлюбні стосунки та ведення спільного господарства і не мають наміру їх поновлювати, дружина прийняла рішення виїхати за межі України самостійно без дитини, оскільки позивач згоди на виїзд дитини не надав. Отже, на даний час сім`я сторін носить виключно формальний характер. Згідно ст.56 Сімейного Кодексу України, чоловік та дружина мають право на особисту свободу, у тому числі й на припинення шлюбу. Відповідно до ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно ст.112 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. За таких обставин суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсному волевиявленню позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дитини і шлюб може бути розірваний. Відповідачка приходиться матірю малолітнього [PERSON], [INFO], дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні, відповідачка являється працездатною особою та має можливість надавати допомогу в утриманні дитини. Відповідно до вимог ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 Сімейного Кодексу України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину, у відповідності з ч.1 ст.183 СК України, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих між сторонами аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, рівності батьків щодо обов'язку по утриманню дітей, враховуючи вимоги ст.182 СК України, суд вважає, що заявлений позов, з урахуванням матеріального положення обох сторін, підлягає задоволенню та стягненню з відповідача заявленого розміру, а саме 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), проте не менше 30 % від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, з моменту звернення позивача до суду до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме інтересам дитини. Щодо вимог про місце проживання та виховання дитини з батьком, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину. У Декларації прав дитини зазначено, що дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст.161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. У відповідності до розяснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини сторін, суд бере до уваги встановлені у судовому засіданні ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дитини, наявність у батька житла, можливість розвитку додаткових здібностей, та вважає за можливе вимоги у цій частині задовольнити. У період шлюбу сторони придбали у спільну власність наступне майно: автомобіль Hundai Tucson, легковий універсал, номер шасі (кузова, рами) Y6LJN81BP8L208144, колір синій, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], двокімнатну квартиру [ADDRESS] (колишня Хворостіна) у м.Одесі, загальною площею 47,5 кв.м., у тому числі житловою 33,7 кв.м.; автомобіль Peugeot-308, тип автомобіля легковий комбі, номер шасі (кузова, рами) VF34C5FWCAS038744, колір чорний, 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 64,4 кв.м., у тому числі житловою 38,8 кв.м., двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 84,8 кв.м., у тому числі житловою 47,3 кв.м. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно з вимогами ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. За приписом ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368, ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З іншими вимогами позивач не звертався, відповідачка із запереченнями чи зустрічним позовом також не звернулась. Отже, запропонований позивачем варіант поділу спільного майна суд вважає прийнятним та таким, що остаточно вирішує спір з приводу придбаного у період шлюбу майна. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч.2 ст.367 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved