Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації,визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, а саме: [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що Броварською місцевою прокуратурою Київської області під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру в інтересах держави в суді, виявлено факт порушення вимог земельного законодавства під час відведення земельної ділянки лісового фонду на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області, а саме: встановлено, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради та передано у власність для ведення особистого селянського господарства вказані земельні ділянки громадянам: [PERSON], [PERSON] - площею по 2 га кожному. На підставі вказано розпорядження Іванківської РДА [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] на право власності на земельні ділянку площею 2 га, за кадастровим номером [NUMBER]; [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером [NUMBER]. Нормативно грошова оцінка вказаних земельних ділянок станом на 2017 рік становить 127880,6 грн., що підтверджується відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 04.04.2017 за № 2603. Позивач вважає, оскільки вказані земельні ділянки вибули з державної власності всупереч встановленого законом порядку, то розпорядження Іванківської районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 є незаконним та підлягає скасуванню, а видані на його підставі державні акти [NUMBER] на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON]; [NUMBER] виданий на ім'я [PERSON], підлягають визнанню недійсними, а земельні ділянки - витребуванню на користь держави. В судовому засіданні позивач, в особі представника Броварської місцевої прокуратури Пашинська С.Й. свої позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Представник позивача Київського обласного та по м.Києву управління лісового та мисливського господарства в судове засідання не з'явився, звернувся до суду із клопотанням про підтримання позовних вимог керівника Броварської місцевої прокуратури в повному обсязі та просить суд розглянути справу без участі його представника. Представник позивача Державного підприємства «Іванківське лісове господарство» Яременко З.І. в судовому засіданні позов підтримала з наведених підстав викладених в позовній заяві, наполягала на його задоволенні. Представник відповідача Іванківської районної державної адміністрації Шворак\~С.А. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, до Іванківської РДА звернувся представник відповідачів [PERSON], від імені [PERSON] та [PERSON], із заявою, та доданими до неї документами з проханням надати дозвіл на відведення земельної ділянки, площею 2 га на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області. На підставі наданих документів розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 року було надано дозвіл на затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність відповідачів. При перевірці документів, було встановлено, що земельні ділянки належать до земель сільськогосподарського призначення, що знаходяться на території Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області. Вважає, що спірні земельні ділянки не належать до земель лісового господарства, а тому відстуні відстави в скасуванні даного розпорядження. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'являлися, поверталися конверти з відмітками «за закінчення встановленого терміну зберігання». Відзиву, заяв та клопотань до суду не надіслали. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона являється головою Горностайпільської сільської ради Іванківського району Київської області. Спірні земельні ділянки знаходяться в межах лісового фонду, в с.Лапутьки Іванківського району Київської області, що за межами Горностайпільської сільської ради, та належать Страхоліській сільській раді Іванківського району Київської області. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона являється головою Страхоліської сільської ради Іванківського району Київської області. На момент прийняття розпорядження Іванківської РДА № 1420 від 06.07.2010 року за межами населених пунктів Страхоліської сільської ради земель запасу не було. Прізвища відповідачів їй невідомі. Де знаходиться 85 квартал Оранського лісництва їй невідомо. ДП «Іванківське лісове господарство» повідомляло в 2017 році сільськоу раду про проведення робіт, а саме: по винесення межових знаків в натуру. Які роботи проводили не знає, через її відсутність в той час коли проводилися роботи, ніякі документи не підписувала. Ніякою інформацією щодо передачі земельних ділянок Відповідачам не володіє. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 7, 8 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Статтею 55 ЗК України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках. Відповідно до ст.56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Відповідно до ст.57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Частиною першою ст.17 ЛК України встановлено, що у постійне користування ліси на землях саме державної власності, для ведення лісового господарства, без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 57, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України, відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян і юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків. Судом з достовірністю встановлено та не оспорюється сторонами, що розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» (а.с.19), затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради та передано у власність для ведення особистого селянського господарства вказані земельні ділянки громадянам: [PERSON], [PERSON] - площею по 2 га кожному (а.с.20-21 том 1). На підставі вказано розпорядження Іванківської РДА [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] на право власності на земельні ділянку площею 2 га, за кадастровим номером [NUMBER]; [PERSON] отримав державний акт [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 2 га, з кадастровим номером [NUMBER] (а.с.22, 23 том 1). Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого обєднання від 10.04.2017 року за № 180 земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Іванківське лісове господарство» в 85 кварталі Оранського лісництва, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Відповідно до п. 1 Порядку ведення державного лісового кадастру та обліку лісів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2007 року № 848, Державний лісовий кадастр та облік лісів ведеться Державним агентством лісових ресурсів України за єдиною для усіх лісів системою за рахунок коштів державного бюджету з метою забезпечення ефективної організації охорони і захисту лісів, їх раціонального використання та відтворення, здійснення постійного контролю за якісними і кількісними змінами в лісовому фонді України. Українське Державне проектне лісовпорядне виробниче об»єднання «Укрдержліспроект» засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 року за №119 та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України. Відповідно до п. 3.2.8 статуту ВО «Укрдержліспроект», окрім інших його функцій, забезпечує при лісовпорядкуванні лісового фонду формування повидільних й інтегрованих банків даних, які містять лісотаксаційну, топографо-геодезичну і картографічну інформацію, з наступним формуванням і веденням державного лісового кадастру. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що ДП «Іванківське лісове господарство» будь-яких дозволів на вилучення даних земельних ділянок лісового фонду, зміну цільового призначення, не надавало. Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п.1.1. Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції регламентує процедуру їх виготовлення. Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу УІІІ «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України. Тобто, право користування спірною земельною ділянкою посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Іванківське лісове господарство», що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у справах № 6-224цс14 від 21.01.2015 року та № 6-50цс15 від 01.07.2015 року. Таким чином інформація, надана ВО «Укрдержліспроект» щодо накладення спірної земельної ділянки на землі Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство» з доданим викопіюванням з публічної кадастрової карти, є допустимим доказом в розумінні ст.78 ЦПК України, оскільки надана уповноваженим суб»єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів. Як вбачається з висновку експерта № 7714/18-41 за результатами проведення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 22.08.2018 року (а.с.3-16 том 2), відповідно до якого земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] більшою частиною розташовані в межах земель Оранського лісництва ДП «Іванківське лісове господарство», згідно з планшетом № 14 лісовпорядкування 2014. Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам України в кількості 37 (тридцяти семи чоловік) в межах Страхоліської сілської ради Іванківського району Київської області, в частині відведення земельних ділянок з кадастровими номерами [NUMBER], [NUMBER] у власність гр.[PERSON] та [PERSON], відповідно, затверджений розпорядженням Іванківської районної державної адміністрації від 06.07.2010 року № 1420, не відповідає вимогам нормативно-правових та нормативно-технічних актів з питань землеустрою та землекористування, чинних станом на дату затвердження цього проекту землеустрою. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно зі статтею 3 Земельного кодексу України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України. Водночас у пункті 2 статті 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Відтак застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду. Порядок вилучення земельних ділянок врегульовано статтею 149 ЗК України, відповідно до якої земельні ділянки, надані в постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 149 ЗК України до повноважень районних державних адміністрацій віднесено, у тому числі, вилучення земельних ділянок державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб. З матеріалів справи вбачається, що ДП «Іванківський лісгосп», як землекористувач, погодження на вилучення спірних земельних ділянок для передачі їх у власність відповідачам, сільській раді не надавало. Крім того, судом встановлено, що при передачі спірних земельних ділянок у власність [PERSON] та [PERSON] відбулася зміна цільового призначення земельної ділянки із земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення. Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відбулась із порушенням вимог вищенаведених правових норм без отримання згоди на вилучення земельної ділянки у постійного користувача та без отримання висновку органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства. Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується той факт, що передача у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером [NUMBER] та [PERSON] земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером [NUMBER] відбулась з порушенням встановленого діючим законодавством порядку вилучення земельних ділянок та зміни цільового призначення земель, наслідком чого стало порушення прав держави, обґрунтованими є вимоги позивача про визнання недійсним та скасування розпорядження Іванківської районної державної адміністрації № 1420 від 06.07.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу земельних ділянок у власність» в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого господарства за межами населених пунктів за рахунок земель запасу Страхоліської сільської ради та передачу у приватну власність [PERSON], [PERSON] спірних земельних ділянок та визнання недійсними виданих на підставі вищевказаного розпорядження державних актів [NUMBER] та [NUMBER]. Обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення є і вимога позивача про витребування від відповідачів на користь держави в особі ДП «Іванківське лісове господарство» земельних ділянок, оскільки [PERSON] та [PERSON] є незаконними набувачами земельних ділянок, тому, зважаючи на доведеність факту незаконного набуття ними цих ділянок у власність та на підставі ст. 387 ЦК України, порушене право держави підлягає відновленню шляхом повернення цих ділянок у її власність з витребуванням від набувача. При цьому слід також зазначити, що [PERSON] та [PERSON], в силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 Лісового кодексу України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON]. та [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельних ділянок здійснюється на підставі норм ст. 153 Земельного кодексу України, ст. 387 Цивільного кодексу України у зв'язку із виявленням порушень вимог Лісового кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності; офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Також варто зауважити, що Стокгольмська Декларація, прийнята у 1972 році на Конференції Організації Об'єднаних Націй з навколишнього довкілля сформулювала принцип про те, що «Людина [повинна мати] має основне право на свободу, рівність і сприятливі умови життя в довкіллі, якість якого дозволяє вести гідне і процвітаюче життя, вона несе головну відповідальність за охорону і поліпшення довкілля на благо нинішнього і майбутніх поколінь». «Збереження і покращення якості оточуючого людину середовища є важливою проблемою, яка впливає на добробут народів та економічний розвиток усіх держав світу; це вираз волі народів усього світу і обов'язок урядів усіх держав». Орхуська Конвенція про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля, була погоджена Європейською економічною комісією ООН у 1998 році. Конвенція ратифікована у 40 країнах та Євросоюзом. Цей міжнародний договір визнає право «кожної людини нинішнього та прийдешніх поколінь на життя в навколишньому середовищі, сприятливому для її здоров'я та добробуту». Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950) не містить екологічних прав. Але рішення Європейського суду формують судову практику, відповідно до якої визнається, що забруднення навколишнього середовища є причиною порушення основних прав громадян, як право на життя, на повагу до приватного та сімейного життя. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 27.11.2007 року у справі «Хаммер проти Бельгії» суд вирішив, що не зважаючи на той факт, що навколишнє середовище прямо не захищене в Конвенції, проте саме по собі воно є цінністю, в якій як суспільство, так і державні органи мають живий інтерес. Економічні міркування і навіть право на власність, не мають виходити на перший план у питаннях охорони навколишнього середовища, зокрема, коли ця сфера законодавчо регулюється державою. Таким чином, державні органи зобов'язані діяти з метою захисту навколишнього середовища. Оскільки ліси є невід'ємним елементом екосистеми, незаконне відчуження земель лісового фонду призводить до порушення прав усіх громадян на безпечне довкілля. За таких обставин у справі, яка переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення першого заступника прокурора Київської області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] та [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної та комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2510цс15. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Керівника Броварської місцевої прокуратури знайшли своє підтвердження в суді і підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Оскільки позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню, а ним по справі понесені судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 6718,21 грн., що підтверджується документально (а.с.37), ці витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах, по 2239,40 грн. з кожного. На підставі викладеного й

Outcome: approved