Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між ними 07 липня 2001 року у Сєвєродонецькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану Луганської області було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 350. Від шлюбу мають синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачкою. Спільне життя з відповідачкою не склалось з причини того, що вони мають різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, між ними постійно виникають сварки, що призвело до втрати почуття взаємної любові та поваги один до одного. Шлюбних відносин вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, ніяких взаємних турбот один про одного не здійснюють. Вважає подальше спільне життя з відповідачкою та збереження сім`ї неможливим та просить шлюб розірвати. 20.05.2019 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві Державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обґрунтувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 2001 року, від шлюбу мають двох дітей - синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею. Зазначила, що на даний час з боку позивача за первісним позовом чиняться постійні сварки, погрози і конфліктні ситуації з приводу місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а тому вона має побоювання, що відповідач без її згоди може силоміць забрати дитину. Вважає, що в інтересах дитини проживати саме з нею, адже в такому віці вони потребують материнської опіки. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за дітьми, бере активну участь у їх вихованні. Натомість, відповідач добровільної участі у матеріальному забезпеченні дітей не бере. Посилаючись на викладене, просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та визначити місце проживання малолітньої дитини - сина [PERSON] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти задоволення зустрічних позовних вимог не заперечував. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини підтримала, просила їх задовольнити, надала висновок про визначення місця проживання дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків. Згідно зі свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 07.07.2001 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 07.07.2001 року у Сєвєродонецькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис № 350. Від шлюбу мають синів - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають з відповідачкою. Відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що сторони не проживають однією сім`єю, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе, надання строку на примирення - недоцільне. Таким чином, суд дійшов висновку‚ що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, що свідчить про обґрунтованість позовних вимог і необхідність їх задоволення судом. За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в м. Києві малолітній [PERSON] , [INFO] , починаючи з 06.06.2008 року та по теперішній час зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У цій же квартирі зареєстрована відповідачка. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 08.08.2019 року, складеного Оболонською РДА в м. Києві, у квартирі [ADDRESS] постійно проживають відповідачка разом з синами та [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання малолітньої дитини - [PERSON] . З даного висновку вбачається, що на даний час малолітній [PERSON] навчається в НВК«Ліцей № 157» Оболонського району м. Києва, мати дитини підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, постійно відвідує батьківські збори та інші заходи, а батько дитини не бере участі у навчальному процесі сина. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За приписами статті 161 СК України. якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, позивач вказує на те, що вихованням малолітніх дітей займається лише вона, а тому очевидно, що їх місце проживання має бути визначено з матір`ю. Крім того вказувала, що рішення суду про визначення місця проживання дітей з ними дозволить обмежити можливість відповідача забирати дітей зі школи та дитячого садка, оскільки на рівність прав батька і матері у спілкуванні з дітьми зазначають працівники цих закладів, вказуючи на те, що не мають законних підстав відмовити батьку забрати дітей. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за зустрічним позовом не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, про його існування не повідомив суд і відповідач. Оцінюючи доводи позивачки за зустрічним позовом, суд вважає за необхідне зазначити про те, що намагання відповідача забрати дитину до свого місця проживання позивач намагається нівелювати шляхом визначення місця проживання дитини разом з нею. Самоусунення батька від виховання дітей, спілкування з ними, завдання шкоди психологічному здоров`ю дітей його діями може бути підставою для вирішення питання позбавлення його батьківських прав, визначення місця проживання дітей з матір`ю рішенням суду не скасує та не зменшить права батька щодо його дітей. На підтвердження факту наявності конфліктної ситуації між батьками дітей з приводу місця їх проживання позивач надала суду лист Оболонського УП ГУ НП України в м. Києві, направлений у відповідь на її звернення від 26.12.2018. Проте такий доказ суд вважає недостовірним, оскільки він створений позивачем штучно після відкриття провадження у даній справі та не містить жодної інформації, яка б вказувала на наявність конфлікту між сторонами. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, позивачем не надано. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній, підстав для судового захисту прав дітей шляхом визначення їх місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved