Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні орендованим майном. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.02.2003 між ТОВ «Бель Епок» та [PERSON] укладено договір суборенди на будинок за адресою: [ADDRESS] строком на 25 років з дати початку оренди. Передача предмету оренди відбулась 31.10.2003 року. Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.07.2004 та ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.10.2004 предмет оренди перейшов у власність підприємства «Фінансова Консалтингова Група». 03.03.2005 між підприємством «Фінансова Консалтингова Група» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого предмет оренди перейшов у власність [PERSON] Незважаючи на зміну власників, позивач постійно користувався предметом оренди, оскільки як підприємство «Фінансова Консалтингова Група» так і [PERSON] погодили оренду на тих же умовах в строках, що вказані у договорі суборенди від 24.02.2003 року. Разом з тим. 19.12.2014 позивач дізнався що доступу до предмету оренди у нього немає, державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Рагімовою А.Н. 18.12.2014 здійснено проникнення на територію орендованого приміщення без відома та згоди позивача, складено акту опису й арешту майна, відповідно до якого предмет оренди передано [PERSON] Посилаючись на те, що з діями відповідачів він не погоджується, просить задовольнити позов у заявлений ним спосіб. Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, подали до суду заяву, згідно якої просили розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України направив письмові заперечення на позов. Треті особи в судове засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд прийшов до наступного. Судовим розглядом встановлено, що 24.02.2003 між ТОВ «Бель Епок» та [PERSON] укладено договір суборенди на будинок за адресою: [ADDRESS] строком на 25 років з дати початку оренди. Передача предмету оренди відбулась 31.10.2003 року. Рішенням Господарського суду м. Києва від 30.07.2004 та Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.10.2004 предмет оренди перейшов у власність підприємства «Фінансова Консалтингова Група». 03.03.2005 між підприємством «Фінансова Консалтингова Група» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого предмет оренди перейшов у власність [PERSON] На виконанні відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебуває виконавче провадження №550/9 з виконання виконавчого листа №2-237/10, виданого 10.10.2013 Печерським районним судом м . Києва про погашення заборгованості Приватного підприємства «Лекс» перед публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанк Росії» за договором №70-В/07 про відкриття кредитної лінії від 26.03.2007, що виникла станом на 16.08.2010 в сумі 12 031 800 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2007, укладеним між ЗАТ «Банк НРБ» і [PERSON], а саме на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] загальною площеню 238, 5 кв.м. з встановленням початкової ціни предмету іпотеки для його реалізації - 2 371 000 доларів США та способу його реалізації - шляхом продажу з прилюдних торгів. 03.02.2014 державни виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного виконачого листа. У зв»язку з тим, що боржником рішення суду у строк, вказаний державним виконавцем не виконано, 28.03.2014 державним виконавцем, на підставі ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», винесно постанову про стягнення виконавчого збору, копію якої направлено боржнику. 18.07.2014 державним виконавцем на підставі ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS] Листом державного виконавця від 22.07.2014 сторін виконавчого провадження повідомлено , що з метою виконання рішення суду, у порядку встановленому ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», 06.08.2014 о 10.00 за адресою : [ADDRESS] будуть проводитись виконавчі дії щодо опису та а решту вказаної квартири, що належить [PERSON] Разом з тим, 06.08.2014 під час виходу за адресою : [ADDRESS], державного виконавця не допущено до даної квартири, що унеможливило здійснення виконавчих дій. Листом державного виконавця від 14.10.2014 сторони виконавчого провадження повідомлено , що з метою виконання рішення суду, у порядку встановленому ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», 29.10.2014 о 10.00 за адресою : [ADDRESS] будуть проводитись виконавчі дії щодо опису та а решту вказаної квартири, що належить [PERSON] Разом з тим, 29.10.2014 під час виходу за адресою : [ADDRESS], державного виконавця повторно не допущено до даної квартири, що унеможливило здійснення виконавчих дій. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.11.2014 подання державного виконавця про примусове проникнення до квартири за адресою : [ADDRESS] задоволено та надано дозвіл державному виконавцю на примусове проникнення до вказаної квартири. 18.12.2014 державним виконавцем проведено виконавчі дії щодо опису та арешту квартири за адресою : [ADDRESS], про що складено акт опису й арешту майна. Відповідно доданого акту описане майно прийняв на відповідальне зберігання [PERSON] Відповідно до ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має переважне перед іншими кредиторами право одержати задоволення за рахунок заставленого майна лише у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою. Відповідно до статі 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами України і є обов'язковими для виконання на всій території України. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV. Згідно ч.1 ст. 6 ЗУ «Про виконавче провадження» Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Таким чином, дії відповідачів є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, оскільки державний виконавець під час вчинення виконавчих дій з виконання судового рішення діяв в межах наданих йому прав та повноважень. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження порушення відповідачами його прав, свобод та охоронюваних законом інтересів, а відтак позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed