Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив поділити майно куплене в період шлюбу що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки вказана квартира набута ним та відповідачкою за час шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме просить визнати за нею право власності на ? частки квартири [ADDRESS], за позивачем визнати право власності на ? частки вищезазначеної квартири. Посилаючись на те, що сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідач не виконує своїх обовязків по вихованню та утриманню дітей, не дбав про матеріальне забезпечення сімї, наразі не сплачує аліменти на утримання дітей, які присуджені рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Клопотань про слухання справи за відсутності від сторін не надходило, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Зясувавши обставини\~та дослідивши надані\~докази, суд приходить\~до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 02 вересня 2010 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєві від 20 березня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого 22.05.2018 року, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 30.09.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 6166. Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» житлово-експлуатаційної контори № 11 від 27.07.2017 року за вих. № 1423, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: відповідач [PERSON], та діти: [PERSON], [PERSON] Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом ч. 4 та ч. 5 вказаної статті, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Положеннями ч. 2 ст.\~372\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідачка просить визнати за нею право власності на ? частки квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей та відповідач матеріальної допомоги не надає. А також аліменти, які сплачує позивач на утримання дітей не вистачає для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року, стягнуто з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON], [INFO], аліменти на дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки всіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. 17 листопада 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі №и 489/3958/17 (провадження 2/489/2126/17). Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Миколаївській області про обмеження боржника у праві виїзду за межі України по виконавчому провадженню № 55272960 від 17.02.2018 року, [PERSON] обмежено у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Верховний Суд України в\~постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»\~(пункт 30) роз'яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3\~статті 70 СК\~в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засад рівності часток. Тобто законом передбачено, що у виключних випадках можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна. Отже, основною підставою для застосування правила відступлення від рівності часток подружжя, є не тільки факт проживання дітей з одним з подружжя, але і доведеність факту недостатності розміру аліментів, які отримує подружжя, з яким проживають діти, для забезпечення їх відповідного розвитку. Проте, відповідно до розрахунку заборгованості наданого державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Миколаївській області станом на 01.07.2018 року заборгованість по аліментам відсутня. А отже, суд приходить до висновку про те, що матеріали справи не містять будь-яких обґрунтувань та жодних\~\~доказів того, що аліменти, що сплачує відповідач, недостатні для забезпечення розвитку неповнолітніх дітей, заборгованості по несплаті аліментів немає. Питання про збільшення розміру аліментів, чи спонукання останнього надавати інші кошти чи допомогу для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, позивачем не ставилось. Отже, якщо інтереси дітей можуть бути задоволенні без відступу від принципу рівності часток подружжя, то при поділі майна, суд не повинен його порушувати. Згідно розяснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що вищезазначене майно було придбане сторонами за час шлюбу, за спільні кошти та є обєктом права спільної сумісної власності, наявні підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя, а тому позов підлягає задоволенню. Вимоги про розподіл судових витрат позивачем не ставилось, тому витрати повязані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Outcome: approved