Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що він зареєстрований та мешкає в житловому будинку. Вказане домоволодіння було придбано батьками позивача, після смерті яких він безперервно й відкрито продовжує володіти та користуватися вказаним майном для постійного мешкання в ньому разом із членами своєї родини та задоволення особистих потреб, користується даним майном. постійно сплачує комунальні платежі та здійснює догляд за домоволодінням й усією прилеглою територією на якій воно знаходиться, підтримує в належному стані. При зверненні до БТІ для проведення інвентаризаційної оцінки та виготовлення технічного паспорту позивачу стало відомо, що даний житловий будинок не зареєстрований, та правовстановлюючі документи на нього відсутні.\~ В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав повністю. В судове засідання представник відповідача [PERSON] селищної ради не зявився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, надали заяву про визнання позовних вимог. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до домової книги про прописку громадян (а.с.8-12) та акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №02-26/1053 від 11.03.2019р. (а.с.6) позивач зареєстрований та проживає за адресою: [INFO] з моменту народження та по теперішній час. Згідно копії технічного паспорту, житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в смт. Білокуракине по вул. Підгірна 183 належить батьку позивача [PERSON], який помер (а.с.-а.с.13). Із дослідженого в судовому засіданні акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №02-26/1053 від 11.03.2019р., складеного депутатом [PERSON] селищної ради вбачається, що позивач зареєстрований, відкрито мешкає та користується житловим будинком із господарчими спорудами, веде домашнє господарство та утримує будинок і прибудинкову територію в належному стані більше 10 років (а.с.6). Відповідно до копій договорів про користування електричною енергією №2390 від 15.02.2003р., №2542 від 29.08.2007р. (а.с.33--34), копій квитанцій про сплату (а.с.36-42) позивач сплачує комунальні послуги за електро, газопостачання. Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного за заявою позивача, було проведено обстеження житлового будинку із господарчими будівлями та спорудами та визначено його вартість, яка на вказану дату формування звіту становить 49900 грн. (а.с.17-22). Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. На підставі статті 344 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В пункті 9 Постанови за № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року вказано, що повинно враховуватися, зокрема, таке: - володіння є добросовісним; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна та інше. Звертаючись до суду позивач вказав на те, що протягом тривалого часу він відкрито користується вказаним житловим будинком із господарчими будівлями та спорудами, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, що позивач вже більше 10 років відкрито та безперервно володіє та користується нерухомим майном і є всі підстави вважати, що він законно набув право власності на вищевказаний житловий будинок із господарчими будівлями та спорудами. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved