Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним і скасувати рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 56 сесії 5 скликання від 13.05.2010 р. в частині затвердження проекту землеустрою і передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та в частині затвердження проекту землеустрою і передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2011 р., укладений між [PERSON] і [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2011 р., укладений між [PERSON] і [PERSON]; визнати недійсним державний акт серія ЯЛ №076378 на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] 07.06.2010 р. і зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011058600472, з відміткою від 29.10.2011 р. приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] про перехід права власності на вказану земельну ділянку до [PERSON], та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серія ЯЛ №076380 на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] 07.06.2010 р. і зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011058600473, з відміткою від 29.10.2011 р. приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу [PERSON] про перехід права власності на вказану земельну ділянку до [PERSON], та скасувати його державну реєстрацію. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 24.02.2004 р. на підставі рішення Української міської ради 17 сесії 24 скликання від 14.11.2003 р. між ним та Українською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,666 га, розташованою в [ADDRESS] для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей строком на 49 років. Рішенням Української міської ради 56 сесії 5 скликання від 13.05.2010 р., за рахунок орендованої позивачем земельної ділянки без вилучення у позивача у власність [PERSON] та [PERSON] були передані земельні ділянки площею по 0,100 га кожна та видано державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЛ №076378 і серії ЯЛ №076380. 29.10.2011 року оспорювані земельні ділянки були продані [PERSON] та [PERSON] громадянці [PERSON] Позивач вважає, що рішення Української міської ради про виділення земельних ділянок відповідачам [PERSON] та [PERSON] є незаконним, що обумовлює недійсність державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих на його підставі [PERSON] і [PERSON], скасування їх державної реєстрації, а також визнання недійними договорів купівлі-продажу цих земельних ділянок, укладених у подальшому [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] В судовому засіданні представники позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі, та послались на обставини викладені в позові. Відповідач Українська міська рада Обухівського району Київської області в судове засідання не з'явилась, та подала заяву про визнання позову щодо вимоги про визнання недійсним і скасування оскаржуваного рішення в частині затвердження проекту землеустрою і передачі у власність [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок площею 0,1000 га кожному для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову не заперечував, позовні вимоги визнав повністю. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи повідомленими належним чином про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, заперечень до суду не подали, а клопотання відповідача [PERSON] про неодноразові відкладення розгляду справи в зв»язку з хворобою її представника визнані судом безпідставними, а неявка відповідача [PERSON] в судові засідання визнана судом як неявка без поважних причин. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши та оцінивши матеріали цивільної справи, вважає. що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Судом встановлено, що 14.11.2003 р. рішенням Української міської ради 17 сесії 24 скликання від 14.11.2003 р. позивачу [PERSON] було надано у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди терміном на 49 років земельну ділянку площею 0,666 га для культурно-оздоровчих і рекреаційних цілей на території Української міської ради, в [ADDRESS]. 24.02.2004 р. на підставі рішення Української міської ради 17 сесії 24 скликання від 14.11.2003 р., між Українською міською радою як орендодавцем та [PERSON] як орендарем було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,666 га, розташованої в [ADDRESS], який було посвідчено державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Антонченко О.В., зареєстровано в реєстрі за № 596, та в Книзі записів договорів на право тимчасового користування землею на умовах оренди Українською міською радою за № 5. З листа Української міської ради вих. № 1102/0/3/13 від 22.05.2013 р. позивач дізнався про те, що рішенням Української міської ради 56 сесії 5 скликання від 13.05.2010 р. за рахунок частини орендованої ним земельної ділянки у приватну власність громадянам України [PERSON] та [PERSON] було передано земельні ділянки із кадастровими номерами 3223151000:06:014:0073 та 3223151000:06:014:0074, кожна по 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Української міської ради 56 сесії 5 скликання від 13.05.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 19-ти громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства в м. Українка та в с. Плюти в межах Української міської ради» [PERSON] та [PERSON] було передано у власність кожному земельні ділянки площею по 0,100 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], а 14.06.2010 року відповідачі отримали державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ номер 076378 та серія ЯЛ номер 076380. Судом встановлено, що договір оренди земельної ділянки площею 0,666 га, яка розташована в [ADDRESS], укладений 24.02.2004 р. між позивачем та Українською міською радою, станом на сьогоднішній день є дійсним у його первісній редакції, і частина цієї земельної ділянки, яка оскаржуваним рішенням Української міської ради була передана у власність відповідачам [PERSON] і [PERSON], у передбачений законодавством спосіб у позивача не вилучалась. 29.10.2011 року [PERSON] та [PERSON] за договорами купівлі-продажу земельних ділянок, посвідченими нотаріально та зареєстрованими у реєстрі за номерами № 4578 та № 4582, продали вищевказані земельні ділянки відповідачу [PERSON] На підставі згаданих вище договорів на державному акті серія ЯЛ № 076380 на право власності на земельну ділянку, виданому [PERSON] 07.10.2010 р., та державному акті серія ЯЛ № 076378 на право власності на земельну ділянку, виданому [PERSON] 07.10.2010 р., нотаріусом здійснено відмітку про перехід права власності на вказані земельні ділянки до [PERSON] Відмітки Управління земельних ресурсів у Обухівському районі Київської області про перехід права власності на земельні ділянки на вказаних державних актах відсутні. Відповідно до зведеного плану земельних ділянок, ситуаційної план-схеми, та пояснювальної записки, земельна ділянка [PERSON], кадастровий номер 3223151000:06:014:0073, має взаємний перетин на площу 0,1000 га, земельна ділянка [PERSON] кадастровий номер 3223151000:06:014:0074 - на площу 0,0969 га, із земельною ділянкою, яка знаходиться в користуванні позивача. Відповідно до ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п. «в», ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною 2 ст. 149 Земельного кодексу України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно п. «г» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Пунктом 1 статті 155 Земельного кодексу України встановлено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно положень ст. 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою. Статтею 30 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі», розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Згідно ст. 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. З урахуванням викладеного Українська міська рада, виносячи рішення від 13.05.2010 р. про виділення земельних ділянок відповідачам [PERSON] та [PERSON] без попереднього вилучення їх у позивача у спосіб, передбачений ЗК України та Законом України «Про оренду землі», порушила законне право позивача на користування вказаною вище земельною ділянкою. З наданої до суду представниками позивача відповіді Головного управління Держземагенства у Київській області від 16.04.2014 р. № 29-10-04-2645/2-14 на адвокатський запит вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0073 та 3223151000:06:014:0074 частково розташовані на землях водного фонду, в нормативній 25-ти метровій прибережно-захисній смузі річки Стугна. Відповідно до ситуаційного плану-схеми розміщення земельних ділянок гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в [ADDRESS], виготовленого ПП «Едельвейс-К», земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:06:014:0073 та 3223151000:06:014:0074 частково розташовані на захисній зоні 25 м. Відповідно до п. «д» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, зокрема, належать землі водного фонду. Згідно п. б ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать земельні ділянки, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Статтею 88 Водного кодексу України передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів. Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. З огляду на це, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до Української міської ради Обухівського району Київської області про визнання недійсним рішення Української міської ради Обухівського району Київської області 56 сесії 5 скликання від 13.05.2010 р. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ номер 076378, виданий [PERSON] 07.06.2010 р. та державний акт серія ЯЛ номер 076380, виданий [PERSON] 07.06.2010 р., суперечать вимогам ст. 14 Конституції України, оскільки видані на підставі незаконного рішення Української міської ради від 13.05.2010 р. Позовна вимога про визнання недійсними зазначених вище актів та скасування їх держаної реєстрації є похідною від вимоги про визнання незаконним підстави їх видання, нерозривно пов'язана з останньою, з огляду на що підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених 29.10.2011 р. між відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що вони також підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Визнаючи недійсними рішення Української міської ради від 13.05.2010 р., на підставі якого земельні ділянки були передані відповідачам [PERSON] та [PERSON], а також видані їм на підставі цього рішення державні акти та скасовуючи їх державну реєстрацію, суд приходить до висновку, що у відповідачів [PERSON] та [PERSON] відсутнє майнове право на зазначені земельні ділянки. З огляду на те, що відсутність майнових прав у особи не дає їй права відчужувати майно, яке їй не належить, суд приходить до висновку, що відповідачами [PERSON], [PERSON] було здійснено відчуження земельних ділянок, яке суперечить законодавству України. Відтак договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,1000 га кожна, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], укладені між відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 29.10.2011 р., є недійними. Враховуючи викладене та

Outcome: approved