Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 липня 2017 року він домовився з відповідачами про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у м. Рені Одеської області по вул. Одеська, 28, про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передав гроші, а [PERSON] та [PERSON] ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідачі повідомили, що це неможливо, оскільки вони не є зареєстрованими власниками спірного будинку, хоча він і належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 1988 року. Про існування обставин, що відповідачі не є зареєстрованими власниками спірного майна та не мали права його відчужувати, [PERSON], на момент домовленостей, відомо не було. Позивач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від його представника адвоката [PERSON], відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують та просять суд його задовольнити визнати за позивачем право власності на спірний будинок. Відповідачі у судове засідання не зявилися, надали суду заяву, відповідно до якої позов визнають у повному обсязі та просять розглядати справу у їх відсутності. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 04 липня 2017 року позивач домовився з відповідачами про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований у м. Рені Одеської області по вул. Одеська, 28, про що було укладено відповідний письмовий договір, на підставі якого [PERSON] передав гроші, а [PERSON] та [PERSON] ключі від будинку. На прохання позивача привести домовленість у відповідності до вимог закону нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу, відповідачі повідомили, що це неможливо, оскільки вони не є зареєстрованими власниками спірного будинку, хоча він і належить їм на підставі договору купівлі-продажу від 30 січня 1988 року. Про існування обставин, що відповідачі не є зареєстрованими власниками спірного майна та не мали права його відчужувати, [PERSON], на момент домовленостей, відомо не було. Отже, на момент укладання договору відповідачі [PERSON] та [PERSON] не були власниками спірного майна, а тому не мали право його відчужувати. Таким чином, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Так, ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України є добросовісним набувачем, так як придбав нерухоме майно у осіб, які не мали на це права, а тому спірний будинок не може бути у нього витребувано, оскільки він не був загублений власниками, викраденим у них та не вибував з їх володіння не з їх волі, а тому позов має бути задоволено. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, у даному випадку, визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного та

Outcome: approved