Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] про визнання недійсним пункту 1.3.2 кредитного договору від 18.08.2006 року № 401/18/08/2006/978-3629/КФ/2, укладеного між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та позивачем. Позов обґрунтований тим, що за кредитним договором від 18.08.2006 року № 401/18/08/2006/978-3629/КФ/2 позивач отримав кредит в сумі 9085,00 євро для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 3287 від 16.08.2006 року, укладеного між позивачем та [PERSON]. Пунктом 1.3.2 встановлена плата за управління кредитом, яка сплачується позивачем (Позичальником за договором) щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п.1.1 договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого Позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом якого Позичальник користувався кредитом. Позивач вважає, що зазначений у кредитному договорі обов'язок сплачувати крім відсотків за користування кредитом, ще й додатково плату за управлінням кредиту є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому п. 1.3.2 договору є недійсним з моменту його укладання. Позивач у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, але за участю його представника [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Пояснив, що відповідно до умов кредитного договору в першу чергу сплачені відповідачем кошти спрямовуються на сплату відсотків за користування, щомісячної плати за управління кредитом кредитом, штрафні санкції, а тільки в останню чергу в рахунок погашення тіла кредиту. За весь час дій договору позивачем в рахунок плати за управління кредитом сплачено на користь Банка більше двох тисяч євро. Відповідно до п. 3.6.Правил надання банками України інформації споживачу та умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, за дії, які банк здійснює на власну користь. Вказана Постанова НБУ набрала чинності в період дії кредитного договору, але банк, якому достовірно було відомо про незаконність встановлення плати за управління кредитом, умисно не повідомляв дану інформацію позивачу в період дії договору. Відповідач в судове засідання не зявився. Про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Згідно зі ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України та за відсутністю заперечень представника позивача судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що між позивачем та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») укладений кредитний договір від 18.08.2006 року № 401/18/08/2006/978-3629/КФ/2. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» призначено [PERSON] Відповідно до умов кредитного договору позивач отримав кредит в сумі 9085,00 євро для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу нерухомого майна № 3287 від 16.08.2006 року, укладеного між позивачем та [PERSON], зі сплатою 8,5% відсотків річних за користування кредитом та кінцевим строком повернення до 17.08.2028року. Пунктом 1.3.2 кредитного договору встановлена плата за управління кредитом, яка сплачується позивачем (Позичальником за договором) щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити Банку), зазначеним у п.1.1 договору. Плата сплачується в повному обсязі за кожний календарний місяць, протягом якого Позичальник користувався кредитом, незалежно від фактичної кількості днів, протягом яких Позичальник користувався кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18.06.2006 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини пятої статті 11, частин першої, другої, пятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за управління кредитом, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до п. 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу та умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168 банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже, суд дійшов висновку, що плата за управління кредитом є супутньою послугою, однак, встановивши в кредитному договорі обовязок відповідача сплачувати щомісячну плату за управління кредитом банк не зазначив, що саме вміщує в себе така послуга банка, як управління кредитом. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував щомісячну плату за послугу, що супроводжує кредит, а саме за управління кредиту, за рахунок позивача, що є незаконним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткові щомісячні платежі за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved