Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до територіальної громади Білокуракинської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що йому належить майновий пай вартістю 9465 грн., що становить 0,238 від загальної вартості майна пайового фонду станом на 10.12.2002 року КСП «Заповіт [PERSON] ». Також позивачу відповідно до свідоцтва про право на спадщину належить майновий пай вартістю 18405 грн., що становить 0,044 % від загальної вартості майна КСП. Також позивачу належить майновий пай вартістю 14152, що становить 0,004 % загальної вартості пайового фонду. Відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, позивачу та його батьку було виділено в натурі пайове майно, яке складається з 11/100 частин приміщення № 6, 1852/10000 частини приміщення № 6, та 1092/10000 частини приміщення № 6. Із 2004 року позивач відкрито та безперервно користується вказаним майном. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати за ним право власності на 11/100 частин приміщення № 6, 1852/10000 частини приміщення № 6, та 1092/10000 частини приміщення № 6, [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав повністю. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов визнала, проти його задоволення не заперечувала. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що згідно копії паспорту [PERSON] народився [INFO] (а.с.8-9). Згідно копії свідоцтва про право власності на майновий пай члена КПС серії [NUMBER] [PERSON] належить на праві власності майновий пай в розмірі 9465 грн., що становить 0,238% (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 25 грудня 2004 року позивач успадкував після [PERSON] майновий пай розміром 18405 грн., що становить 0,044% та майновий пай розміром 14152 грн., що становить 0,004% від загальної вартості майна пайового фонду (а.с.12-13). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] (а.с.11). Згідно виписки із протоколу № 1А від 03.02.2004 року позивачу було виділено в натурі 11/100, а [PERSON] 1852/10000 та 1092/10000 частини приміщення № 6 (а.с.14-15). Згідно довідки Білокуракинської селищної ради від 21.06.2019 року позивач з 2004 року відкрито та безперервно користується частиною нежитлової будівлі приміщення [ADDRESS] 6, що розташоване [ADDRESS] адресою: Луганська область [ADDRESS] Білокуракинський район [ADDRESS] с. [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. На підставі статті 344 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. В пункті 9 Постанови за № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року вказано, що повинно враховуватися, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна та інше. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Звертаючись до суду позивач вказав на те, що протягом тривалого часу він відкрито користується вказаним нерухомим майном, а тому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, що позивач вже більше 10 років відкрито та безперервно володіє та користується нерухомим майном і є всі підстави вважати, що він законно набув право власності на вищевказане майно. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved