Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПрАТ СП «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору частково недійсним. Позов обґрунтовано тим, що 15.12.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №742 на експлуатацію та обслуговування. Відповідно до п. 1.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання по зберіганню і охороні транспортних засобів власника (позивача) в гаражі №39, встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по вул. Уборевича, 27А, а власник взяв на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах договору. У пункті 2.2 згаданого договору зазначено, що власник особисто або по його дорученню інші особи мають право ставити на зберігання в гараж №39 автомобіль марки «Opel Astra» 2003 року випуску, д.н.з. 100-30КТ. Згідно п. 2.4 договору відповідач зобов'язаний охороняти вказані в п. 2.2 договору автомобілі. Позивачем зазначено, що при укладенні згаданого договору відповідач не мав відповідної ліцензії, не володів спеціальною дієздатністю, не мав права надавати послуги з охорони майна та відповідно, отримувати плату за такі послуги. З огляду на зазначені обставини позивач змушений був звернутися до суду зі згаданим позовом, в якому просив визнати частково недійсним договір №742 на експлуатацію та обслуговування від 15.12.2005 року в частині п.1.1 договору та вирішити питання щодо судових витрат. У судовому засіданні 29.10.2015 року представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 29.10.2015 року заперечував щодо наявності підстав для задоволення позову, зазначаючи на його необґрунтованості про що зазначив в письмових запереченнях та доповненнях до них (а.с. 25-28, а.с. 135-136). Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Згідно з п.6) ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 15.12.2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №742 на експлуатацію та обслуговування (а.с. 3). Відповідно до п.1.1. договору, ПрАТ СП «Партнер» за даним договором взяло на себе зобов'язання по зберіганню і охороні транспортних засобів власника в гаражі №39 встановленого на земельній ділянці відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди в м. Києві, по вул. Уборевича, 27-А, а власник взяв на себе зобов'язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на умовах цього договору. Відповідно ч. 2 ст. 977 ЦК України за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов'язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Згідно ст. 978 ЦК України за договором охорони охоронець, який є суб'єктом підприємницької діяльності, зобов'язується забезпечити недоторканність особи чи майна, які охороняються. Власник такого майна або особа, яку охороняють, зобов'язані виконувати передбачені договором правила особистої та майнової безпеки і щомісячно сплачувати охоронцю встановлену плату. Згідно п.2.3. договору власник машино-місця зобов'язаний вносити кожного місяця членські внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати на основі щомісячних визначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер». Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, умови укладеного між сторонами договору на експлуатацію та обслуговування мають виконуватись належним чином. Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином свої зобов'язання за договором не виконує, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед відповідачем, яка рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року у справі №2/759/609/13 (ун.№2608/14093/12) була стягнута на користь ПрАТ СП «Партнер» (а.с. 69-72). Разом з тим, діяльність зі зберігання транспортних засобів у напівпідземних гарах на вул. Уборевича, 27А в м. Києві регламентується Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках, затвердженими постановою КМУ від 22.01.1996 року №115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках». Ці Правила регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб'єктами господарської діяльності, чи належать цим суб'єктам. Відповідно до п.27 згаданих Правил, автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку. Договір зберігання автотранспортних засобів є публічним за винятком випадків, коли зберігання автотранспортного засобу здійснюється фізичною особою, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 955 ЦК України застосування загальних положень про зберігання до окремих його видів спеціальне законодавство, яке регламентує окремі види зберігання, має пріоритет перед загальними нормами про зберігання та надання послуг. Саме Правила зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджені постановою КМУ від 22.01.1996 року №115 «Про затвердження Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках» регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів, які належать фізичним та юридичним особам на автостоянках, що охороняється, незалежно від форм власності. Згідно роз'яснення Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 31.07.2002 року №2-431-649/4199 за підписом першого заступника голови комітету направленого на адресу ПрАТ СП «Партнер» на звернення від 12.07.2002 року №230 - провадження господарської діяльності по зберіганню автотранспортних засобів на автостоянках не потребує наявності ліцензії (а.с. 55). Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed