Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3112/261/000013 (надалі - Договір), згідно якого позивач застрахував у відповідача майнові інтереси пов'язанні з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки «Skoda Oktavia», державний номерний знак [NUMBER] (надалі - автомобіль). 03 листопада 2013 року трапився страховий випадок, а саме внаслідок короткого замикання, застрахований автомобіль згорів. Таким чином, позивач, дотримуючись вимог законодавства та умов Договору, надав відповідачу заяву з усіма необхідними документами, для виплати належного страхового відшкодування. Разом з тим, листом від 25 грудня 2013 року відповідач повідомив позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування згідно п. 7.3 Договору, посилаючись на невиконання страхувальником та водієм, допущеним до керування автомобілем, обов'язків, передбачених п.п. 7.1.1-7.1.3 Договору. Крім того, відповідачем, серед іншого, було вказано, що страховиком не було виконано обов'язків за Договором без поважних на це причин, створено страховику перешкоди у визначенні обставин страхового випадку, характеру та розміру збитків, а також, страховиком або водієм були знехтуванні заходи (невиконання дій), щодо рятування та збереження застрахованого автомобіля. Однак, на думку позивача дана відмова відповідача є неправомірною, такою, що суперечить приписам законодавства України та умовам Договору, виходячи з наступного. Так, позивач зазначає, що страхова подія сталась, коли автомобілем керував [PERSON] в сільській місцевості, на об'їзді центральної вулиці, о п'ятій годині ранку. При цьому, автомобілів та людей на той момент поблизу не було і тому ніхто не відгукнувся на заклики водія щодо порятунку його майна. Мобільний телефон [PERSON] також залишився в салоні автомобіля, а тому змоги його дістати, щоб викликати допомогу вже не було, так як автомобіль повністю здійнявся вогнем. Таким чином, водію нічого не залишалося, як щосили бігти за допомогою в сторону свого дому та просити когось викликати спеціальні державні органи для запобігання та фіксування пожежі. Крім того, як вказав пізніше сам [PERSON], дорогою додому інколи він міг втрачати свідомість, так як погано пам'ятає цей проміжок часу. Знову ж таки, це могло бути і наслідком паніки та того запаморочення, яке водій відчував, коли почалася пожежа. Вже дома, з корпоративного номеру мобільного телефону були здійсненні відповідні дзвінки, зокрема, о 09 год. 30 хв. були викликані працівники органів міліції та Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Також, виклик спеціальних органів підтверджується і тим, що після прибуття на місце пожежі, працівниками ДАІ було здійснено тестування на алкоголь водія [PERSON] на спеціальний засіб «Drager». При цьому, в документі про тестування зазначено час здійснення такого тестування: « 2013.11.03 11:56» і інспектором ДАІ зафіксовано абсолютну тверезість водія - 0,00 %. Тобто, позивач наголошує, що з вищенаведеного вбачається, що водієм було здійснені усі можливі заходи щодо якнайшвидшого виклику спеціальних органів на місце страхового випадку, а також виконано усі необхідні процедури, передбачені Правилами дорожнього руху, а тому обов'язок, передбачений п. 7.1.3 Договору був виконаний. Крім того, в той же день водієм було здійснено і дзвінок представнику відповідача для повідомлення про настання страхового випадку, а також для інформування про те, як дістатися місця події. Згодом представник відповідача прибув на місце події. Також, на наступний день - 04 листопада 2013 року, страховика було сповіщено письмово про страховий випадок. Таким чином, обов'язок, передбачений п. 7.1.1 Договору, позивачем та, зокрема, водієм був виконаний, а тому дана підстава для відмови у виплаті страхового відшкодування є неправомірною та такою, що не відповідає дійсності. При цьому, позивач стосовно посилання відповідача у своєму листі-відмові, що водієм жодним чином не було вжито заходів для локалізації задимлення та гасіння пожежі, зокрема, за допомогою вогнегасника, який згідно п. 31.4.7 Правил дорожнього руху (надалі - ПДР) в обов'язковому порядку має знаходитись в легкодоступному місці салону, водою із ставу чи звернутись за допомогою до родичів, третіх осіб, зазначає наступне. Так, позивач вважає, що відповідач з метою введення в оману страхувальника та для невиплати йому належного страхового відшкодування вказує, що п. 31.4.7 ПДР йдеться про обов'язковість знаходження вогнегасника в легкодоступному місці салону автомобіля. Проте, даний текст норми не відповідає нормам ПДР, оскільки вогнегасник в автомобілі був закріплений в місці, визначеному підприємством-виробником, що й передбачено ПДР. Також, посилання відповідача на можливість гасіння пожежі водою зі ставу є абсурдним, так як поблизу не було ємкостей, якими можна було черпати воду зі ставу і до того ж гасіння пожежі транспортного засобу водою зі ставу є недоречним та таким, що могло привести ще до більших негараздів. Крім того, водій вчиняв усіх необхідних дій для повідомлення інших осіб, в тому числі і кликав на допомогу, проте так склалося, що поблизу нікого не було. На підставі зазначеного позивач вважає, що підстав для відмови відповідачем у виплаті страхового відшкодування немає, а ті, які вказані у листі-відмові, є неправомірними, абсурдними та такими, що не відповідають дійсності і вказані лише з метою введення позивача в оману, задля невиплати йому належного страхового відшкодування. Враховуючи вказані обставини, зважаючи на умови Договору та у зв'язку з конструктивною загибеллю автомобіля, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 95 000 грн. 00 коп. невиплаченого страхового відшкодування. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідач Сабітов С.В. у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідач, відмовляючи у виплаті страхового відшкодування позивачу, діяв виключно в межах умов Договору та діючого законодавства України. При цьому, представник наголошував, що з огляду на наявні матеріали справи позивачем не виконано п. 7.1.10 Договору, як в частині доказу факту настання страхового випадку, так і в частині визначення розміру збитку. Вислухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 979 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Так, у судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Універсальна» та [PERSON] укладено Договір № 3112/261/000013 добровільного страхування транспортного засобу (а.с. 9-16). Згідно умов Договору позивач застрахував у відповідача майнові інтереси, що пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням автомобілем марки «Skoda Oktavia», державний номерний знак [NUMBER], строком до 20 серпня 2014 року. Вигодонабувачем за Договором призначено Акціонерне товариство «Родовід Банк». 03 листопада 2013 року, близько 05 год. 00 хв., біля ставка по вул. Леніна в с. Козинці Київської обл., стався страховий випадок, а саме, внаслідок короткого замикання застрахований автомобіль згорів. У зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Разом з тим, листом від 25 грудня 2013 року № 2260/09-203 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, на підставі п.п. 11.1.1-11.1.8 п. 11.1 Договору, згідно якого підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є порушення позивачем п.п. 6.2.7, 6.2.10, 7.1.1.-7.1.3 Договору (а.с. 18-19). Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вважає, що відповідачем було неправомірно відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки порушення умов Договору з боку позивача допущено не було, а всі дії щодо виконання Договору були здійсненні в силу тих обставин, які склались на той момент. Так, відповідно до п.п. 7.1.3 розділу 7 Договору визначено, що у разі настання події, що має ознаки страхового випадку із транспортним засобом (надалі - ТЗ) страхувальник зобов'язаний: негайно (не пізніше 1 години з дати виявлення події, при цьому не залишаючи місця настання події) сповістити відповідні державні органи в залежності від страхового випадку (МВС, МНС, ДАІ, органи пожежної охорони, медичні заклади). При цьому, п.п. 6.2.10 розділу 6 Договору також передбачено, що страхувальник зобов'язаний довести до відома осіб, допущених до керування ТЗ, умови цього Договору та нести відповідальність за цим Договором за їх вчинки, як за свої власні. Як вбачається з матеріалів справи, під час настання страхового випадку автомобілем керував син позивача [PERSON]. Таким чином, враховуючи вище зазначенні умови Договору, після виникнення пожежі, останній зобов'язаний був, серед іншого, негайно, але не пізніше однієї години сповістити відповідні державні органи, зокрема, викликати органи пожежної охорони. Разом з тим, згідно акту про пожежу від 03 листопада 2013 року орієнтовний час пожежі 03 листопада 2013 року о 04 год. 48 хв., при цьому, повідомлення до підрозділу ДСНС України (8-ДПРЗ) не надходило (а.с. 50). Таким чином, суд приходить до висновку, що водієм [PERSON], який був допущений позивачем до керівництва ТЗ, не було виконано вимоги п.п. 7.1.3 Договору. Крім того, щодо посилання позивача на те, що повідомити негайно органи пожежної охорони не було можливості, оскільки телефон [PERSON] залишився в автомобілі, який був охоплений полум'ям, слід зазначити наступне. Так, відповідно до деталізації по локальним і роумінговим дзвінкам оператора мобільного зв'язку ПрАТ «Київстар» абонента [NUMBER], 03 листопада 2013 року в період часу з 00 год. 45 хв. по 11 год. 13 хв., [PERSON] мав при собі також і інший корпоративний телефон ПАТ «СК «Універсальна», який закріплений за ним, як за страховим агентом відповідача (а.с. 53-56). Таким чином, суд вважає, що [PERSON], навіть не зважаючи на те, що його приватний телефон залишився в автомобілі, мав змогу викликати органи пожежної охорони з корпоративного телефону ПАТ «СК «Універсальна». Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 991 ЦК України регламентовано, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації; вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку; одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; наявності інших підстав, встановлених законом. Окрім того, згідно вимог ч. 2 ст. 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Так, відповідно до п. 7.3 Договору невиконання страхувальником/водієм будь-яких обов'язків та вимог, зазначених в розділі 7 Договору, дає право страхувальнику відмовити у виплаті страхового відшкодування. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Як вбачається з Договору, він був укладений та підписаний з урахуванням волевиявлення позивача, а підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов Договору є підписи сторін у ньому. Крім того, слід зазначити, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідача 95 000 грн. 00 коп. страхового відшкодування, позивачем не враховано вимоги Договору, зокрема п.п. 10.4, 10.5 (а.с. 77-81). Так, відповідно до п.п. 10.4, 10.5 Договору, якщо при настанні страхового випадку зазнають пошкодження деталі, вузли та/або агрегати ТЗ, які на момент укладення Договору вже мали пошкодження, описані в заяві або акті огляду ТЗ, страховик не відшкодовує витрати на ремонт зазначених деталей, вузлів та/або агрегатів ТЗ. Відшкодовується вартість тільки тих вузлів та деталей, пошкодження яких викликано страховим випадком. При цьому, згідно акту огляду транспортного засобу від 24 січня 2012 року автомобіль мав пошкодження переднього бамперу та молдінгу переднього бамперу. Тобто, при визначенні розміру страхового відшкодування та його стягнення позивачем зазначенні обставини враховано не було, як і не було враховано п.п. 10.7.1-10.7.1.2 Договору щодо вартості залишків автомобіля. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, щодо незаконності відмови позивачу у виплаті страхового відшкодування, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та умовах Договору, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення страхового відшкодування, не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 526, 626, 627, 629, 638, 979, 991 ЦК України та

Outcome: dismissed