Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити про застосування наслідків недійсності правочину, а саме: скасувати державну реєстрацію договору купівлі продажу від 09.11.2001 року АЕЕ №729571 шляхом скасування в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] майно, квартиру [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити квартиру [ADDRESS] на користь позивача [PERSON]. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], по належній довіреності від 31.10.2013р., вимоги підтримали, пояснили, що позивачу на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS]. Однак, 02.11.2001р. гр. [PERSON] шляхом обману отримав від позивача генеральне доручення та на підставі договору купівлі-продажу відчужив вказану квартиру. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.10.2012р. було визнано недійсним генеральне доручення видане [PERSON] на ім'я [PERSON] також визнано недійсним договір купівлі-продажу від 09.11.2001р. спірної квартири. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.10.2012р. залишено без змін. Але на даний час, незважаючи на існування рішення, спірна квартира продовжує знаходитись у володінні відповідача, тому просять застосувати наслідки недійсності правочину. Також просять стягнути судові витрати. В підтвердження позову покликаються на долучені до справи докази, які просять вважати вичерпними. Представник відповідача [PERSON], по належній довіреності від 18.04.2012р., проти позову заперечила, мотивуючи тим, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09.11.2001р. повноваження для здійснення цього правочину покупцем [PERSON] було покладено на представника [PERSON], якою було підписано договір та передано гроші за купівлю квартири представнику позивача [PERSON] Позивач ніякими доказами не підтвердив які саме протиправні дії вчинено покупцем квартири [PERSON], отже він є добросовісним набувачем, оскільки квартиру придбано за його кошти, а скасування договору купівлі-продажу не породжує за продавцем права власності на втрачене майно. Оскільки судами будь-яких неправомірних дій зі сторони [PERSON] не встановлено, тому вважає, що позов до задоволення не підлягає. Треті особи у судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про дату судового розгляду, про причини неявки не повідомили. З врахуванням зібраних доказів, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.10.2012р. визнано недійсним генеральне доручення видане [PERSON] на ім'я [PERSON] та визнано недійсним договір купівлі-продажу АЕЕ №729571 від 09.11.2001р. квартири [ADDRESS]. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19.10.2012р. залишено без змін. (а.с. 7-10) Згідно з листом Верховного Суду від 24.11.2008року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, вбачається, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов'язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо. Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. У відповідності до ч.2 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням роз'яснень, що містяться у п.10 Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд приходить до висновку про необхідність задоволення обґрунтованого позову. При цьому, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у зв'язку з тим, що позивача, згідно чинного законодавства, звільнено від сплати судового збору.

Outcome: approved