Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив визнати незаконним переміщення та утримування останньою на території Французької Республіки їх неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], зобов'язавши [PERSON] повернути неповнолітню [PERSON] в Україну, визначивши граничний строк повернення 10 днів з моменту набрання рішенням суду законної сили. Пред'явлений позов мотивує тим, що 25.08.2011року було зареєстровано шлюб між сторонами, який у подальшому було розірвано згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2013р. [INFO] в них народилася донька [PERSON] Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р. визначено місце проживання дитини [PERSON] з її матір'ю відповідачем [PERSON] за місцем проживання останньої. Згідно з рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 2012р. та від 2013р. він сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та додаткові витрати на дитину в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною 3-х річного віку. Заборгованості чи недотримання порядку сплати зазначених коштів немає. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015 року [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Цим же рішенням мені встановлено графік побачень з донькою [PERSON], які будо вирішено здійснювати в присутності матері [PERSON] виключно у громадських місцях. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.01.2016р. бабусі дитини [PERSON] був визначений графік побачень з онукою [PERSON] в супроводі батька дитини [PERSON] за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. 20 грудня 2015 року [PERSON] одноосібно, скориставшись рішенням суду, без його згоди та дозволу вивезла доньку закордон у Французьку Республіку, де утримує дитину всупереч його волі як батька. Відповідач одноосібно змінила країну проживання дитини, соціальне, культурне та мовне середовище її існування, розвитку, виховання та проживання, без його відома, згоди та погодження всупереч закону та інтересів дитини прийняла рішення щодо дитини, які впливають на її подальшу долю. Всі його прохання та вимоги щодо негайного повернення дитини в Україну до місця постійного проживання відповідачем проігноровано. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі Конвенція або Гаазька Конвенція) Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІV, й така набула чинності для України з 1 вересня 2006 року. Відповідно до цілей зазначеної Конвенції один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини закордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження з іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Підставою звернення до суду у справах зазначеної категорії є наявність відповідно до Гаазької Конвенції факту протиправного переміщення та/або утримування дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв'язку з одноосібним рішенням особи (як правило одного з батьків) змінити місце проживання дитини (ст. 12 Конвенції). Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Його малолітня дитина незаконно утримується відповідачем на території іноземної держави без згоди батька. Права батька дитини до її переміщення в іноземну державу ефективно здійснювались, своєї згоди на проживання дитини закордоном він не надавав. Наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції, за яких держава, на територію якої переміщена та утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу її постійного проживання. Згоди на зміну місця проживання дитини батько не надавав, а тому утримання дитини на території іноземної держави відповідачем до цього часу без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про доньку. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст. 157 СКУ). Суду не було надано жодних доказів того, що позивач надав усну або письмову згоду на зміну місця проживання дитини. Також суду не були надані належні та допустимі докази того, що позивач під час проживання дитини в Україні не займався її вихованням, або не виконував інші обов'язки як її батько. Ті обставини, що на території Франції відповідач забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням зі свого боку свідчить лише про належне виконання відповідачем обов'язків матері. Думка дитини, оскільки вона є малолітньою та не досягла відповідного віку та рівня зрілості, не має визначального значення у справі. Загроза й небезпека при поверненні дитини відсутні. Всі надані відповідачем письмові докази, зокрема письмові докази на підтвердження добровільного страхування дитини від нещасних випадків, відвідування дитиною освітніх дошкільних установ, її медичне обстеження тощо не можуть враховуватись при вирішенні питання про постійне місце проживання дитини, оскільки є лише підтвердженням здійснення відповідачем належної батьківської опіки щодо своєї дитини в період її незаконного утримування на території Французької Республіки. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що відповідно до положень ст. 12, ч.ч. 1, 2, ст. 13 Гаазької Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується, так як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Відповідно до Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 03.07.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року, [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною [PERSON], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на 3 роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Відповідно до вищевикладеного факту неправомірного переміщення або утримування дитини не було. Позивач про зазначену обставину знав, однак звернувся до суду лише 02.02.2017 року, тобто після спливу річного строку з моменту переміщення. Малолітня [PERSON] на даний час перебуває на законних підставах в Французькій Республіці більше одного року та 11 місяців, а тому судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, адже встановлено факт законного перебування малолітньої на території іноземної держави, а саме Французької Республіки, а також те, що дитина прижилась в новому середовищі. Окрім того, в межах розгляду іншої справи № 463/1323/16-ц (провадження № 2/463/215/17) за позовом про анулювання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України, визнання утримання дитини матір'ю за кордоном незаконним та таким, що суперечить інтересам дитини, зобов'язання матері передати дитину батькові, змінити місце проживання дитини, визначивши місце її поживання з батьком, встановлено, що малолітня на території Французької Республіки відвідує дошкільний заклад, розвивається, відвідує культурні програми, приймає участь в діяльності української громади у Франції. Малолітня [PERSON] адаптувалась у класі та школі, швидко прогресує у вивченні французької мови, має бажання навчатись. Згідно довідки про відвідування дошкільної установи від 02.05.2016р. малолітня [PERSON] регулярно відвідує курси у цій установі. У зв'язку зі зверненнями позивача Консульську посадову особу Посольства було ознайомлено з умовами проживання, утримання та розвитку дітей, за наслідками чого констатовано виключно позитивні висновки. Проживає сім'я у двохкімнатній квартирі з усіма вигодами, в квартирі прибрано, діти мають власну кімнату та ігровий куток в ній, що з огляду на їхній вік виглядає достатньо зручно. Малолітня добре навчається, висловлює щирий інтерес до процесу навчання та життя в середовищі. Дитина застрахована на медичному огляді та має амбулаторну картку. Окрім того, [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з особою, яка має право постійного проживання у Республіці Франція, у них народилась малолітня дитина. Згідно з Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014 року визначено місце проживання дитини з матір'ю [PERSON] за місцем її проживання. На даний момент [PERSON] має тимчасову посвідку на проживання у Французькій Республіці, а тому місцем проживання дитини є Французька Республіка. Відповідач очікує на отримання статусу резидента, після чого такий статус зможе отримати донька сторін. Зазначені факти свідчать, що дитина вже прижилась у своєму новому середовищі, і відповідно до Гаазької конвенції ні судовий, ні адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Крім того, рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 07.04.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.12.2017 року, встановлено, що батько відвідував малолітню доньку на території Французької Республіки (долучав фотознімки своїх побачень з дитиною). Немає жодного доказу, що позивачу чиняться перешкоди у контакті з дитиною, однак і навіть така обставина не може вважатись самодостатнім підтвердженням обґрунтованості вимоги про повернення дитини батькові, адже заходами і гарантіями забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт, які визначаються судом у кожному конкретному випадку, в тому числі є реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави. Не має підстав вважати доведеним, що саме в найвищих інтересах дитини буде повернення її батькові. Позивач, вказуючи на можливість проживання дитини разом з ним, не надав суду жодного доказу, що саме в такий спосіб якнайкраще забезпечуватимуться інтереси дитини. Суд прийшов до висновку, що вкрай несприятливими наслідками для малолітньої буде вимушена необхідність повністю змінити своє соціальне становище та зв'язки виключно для забезпечення участі у вихованні батьком, який не позбавлений можливості брати таку участь під час проживання дитини закордоном. А саме проживання дитини закордоном на даний час не визнано протиправним. Представник третьої особи Личаківської районної адміністрації ЛМР як органу опіки і піклування Сальвицький Р.І. у судовому засіданні позов підтримав, пояснивши, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р. визначено місце проживання малолітньої [PERSON] із матір'ю [PERSON] Встановлено, що матір дитини малолітньою з [PERSON] зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS], проте на даний час проживають за кордоном. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року, [PERSON] встановлено наступний графік побачень із малолітньою донькою [PERSON] Малолітня [PERSON] виїхала разом зі своєю матір'ю [PERSON] на територію Французької Республіки 20.12.2015р. на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015р., яким надано дозвіл матері дитини [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України, в тому числі до Французької Республіки, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, та на підставі нотаріальної згоди батька [PERSON] № НАО811649 на виїзд за кордон малолітньої [PERSON] в період з 22.12.2015р. по 22.01.2016р. з обов'язковим поверненням в Україну. Станом на цей час матір з дитиною до України не повернулись. До моменту переміщення закордон дитина відвідувала садок, гуртки, була забезпечена належним медичним спостереженням та обслуговуванням, мала можливість та була забезпечена спілкуванням та вихованням з боку родини, мала достатню кількість друзів-одноліток, та цілком і повністю адаптована в соціальне середовище проживання, жодного порушення прав та свобод малолітньої [PERSON], її інтересів, а також їх обмежень чи недотримання не встановлено. Батько [PERSON] належним чином виконував батьківські обов'язки, постійно спілкувався з донькою, піклувався про здоров'я і розвиток дитини, забезпечував потреби та реалізацію прав доньки. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львова щомісячно сплачує на користь матері дитини [PERSON] аліменти на утримання доньки. Право батька [PERSON] щодо піклування відносно малолітньої [PERSON] здійснювалось у відповідності до чинного законодавства України та згідно з рішенням суду, та могло б здійснюватись і надалі, однак на даний час дитина проживає за межами України. Враховуючи неодноразові звернення в Личаківську районну адміністрацію, встановлено, що батько [PERSON] з моменту переміщення доньки, враховуючи перебування дитини разом із матір'ю в Республіці Франція, обмежений в праві на постійне спілкування з дитиною, на належне виконання батьківських обов'язків тощо. Також встановлено, що батько малолітньої [PERSON] не надавав усної або письмової згоди на зміну постійного місця проживання дитини, соціальну адаптацію дитини на території іноземної держави. Одночасно батько дитини не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини на території Франції, але перебування дитини істотно звужує права батька на його ефективну участь у вихованні доньки. За результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 8 від 05.04.2017р.) висновком органу опіки і піклування в особі Личаківської районної адміністрації ЛМР від 06.04.2017р. № 33-вих-1228 встановлено, що порушуються права батька дитини [PERSON] на піклування про малолітню доньку [PERSON] у зв'язку з перебуванням дитини закордоном без згоди батька, з метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважаємо за доцільне повернути малолітню [PERSON] в Україну до місця її постійного проживання. Представник третьої особи Міністерства юстиції України Кородко І.О. у судовому засіданні позов підтримала, пояснивши, що вжиття практичних заходів з метою забезпечення повернення дитини, яка проживає закордоном, передбачених Гаазькою Конвенцією, можливе за зверненням [PERSON] компетентними органами Французької Республіки. Такі звернення [PERSON] до Міністерства юстиції України надходили, з приводу чого французькій стороні скеровувались запити про надання інформації щодо становища малолітньої дитини [PERSON] Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що правовою підставою позову у позовній заяві, усних та письмових пояснення позивача зазначені нормативні положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі Конвенція або Гаазька Конвенція), до якої наша держава приєдналась Законом України від 11 січня 2006 року №3303-ІV й набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, відповідно до ст. 1 якої сфера її застосування визначається наступними цілями: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Конвенцією встановлюється альтернативна міжнародна підсудність справ про повернення дітей до країни постійного проживання, правила якої відповідно до ст. 29 Конвенції дозволяють особі звернутися до судових органів будь-якої Договірної держави. Незалежно від того, яка країна є країною постійного проживання дитини, суди держав - учасниць Конвенції зобов'язані приймати і розглядати такі заяви. Зазначена обставина у цій справі (поширення юрисдикції суду України на спірні правовідносини) встановлена ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 20.11.2017р., якою ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 28.09.2017р. про закриття провадження у справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. При цьому відповідно до ст. 34 Гаазької Конвенції ця Конвенція має переважну силу стосовно регульованих нею питань над Конвенцією від 5 жовтня 1961р. щодо повноважень влади і права, застосовного до захисту неповнолітніх, для учасників обох Конвенцій. В інших випадках ця Конвенція не обмежує застосування будь-якого міжнародного договору, що діє між державою походження і запитуваної держави, або іншого законодавства запитуваної держави для цілей повернення незаконно переміщеної чи утримуваної дитини, або організації прав доступу. Саме на заміну Конвенції від 5 жовтня 1961р. було прийнято Конвенцію про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, яка ратифікована Україною 14.09.2006р. й набула чинності з 01.02.2008р., відповідно до ст. 51 якої у відносинах між Договірними Державами ця Конвенція замінює Конвенцію від 5 жовтня 1961 року про повноваження органів та право, що застосовується, щодо захисту неповнолітніх, та Конвенцію, що регулює опіку над неповнолітніми. Відповідно до ст. 50 зазначеної Конвенції ця Конвенція не впливає на застосування Конвенції від 25 жовтня 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей у відносинах між Сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалась, чи для надання права на спілкування. А тому при визначенні юрисдикції суду однієї з Договірних держав чи за наявності колізії міжнародно-правових норм пріоритет надається положенням Гаазької Конвенції. При цьому суд виходить із того, що на час виникнення спірних правовідносин Гаазька Конвенція була чинною для обох держав (Україна та Французька Республіка), а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Гаазька конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка не досягла 16 років і постійно проживає в державі - учасниці Конвенції безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу (ст. 4 Конвенції), у випадках, коли викрадення дитини не створює складу злочину, передбаченого статтею 146 Кримінального кодексу України. Згідно зі ст. 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування). У Гаазькій конвенції вживається поняття «право піклування», тлумачення якого обмежено виключно цілями Конвенції, й означає сукупність прав, які стосуються турботи про дитину, зокрема, право опікуна визначати місце проживання дитини (ст. 5 Конвенції). Права піклування можуть виникнути на підставі законодавчого акта, рішення суду або акта органу, уповноваженого державою, чи внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства України (ст. 3 Конвенції). Як встановлено судом, що підтверджується копією свідоцтв про шлюб, про народження дитини, паспортних даних сторін, та підтверджується поясненнями у судовому засіданні, 25.08.2011року між сторонами був зареєстрований шлюб, який у подальшому був розірваний згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2013р. Від шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO] У подальшому 01.10.2013р. відповідач зареєструвала шлюб із [PERSON] Між сторонами існували тривалий час спірні правовідносини щодо визначення місця проживання дитини та участі батька в її утриманні, спілкуванні з дитиною та вихованні, що стверджується копіями відповідних судових рішень. Так, згідно з рішеннями Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2012р. та від 04.06.2013р. позивач сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, та сплачував додаткові витрати на дитину в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення дитиною 3-хрічного віку. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 25.03.2014р., визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з її матір'ю відповідачем [PERSON] за місцем проживання останньої. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2013р. позивачу встановлено графік побачень з донькою [PERSON], який у подальшому в цій частині був змінений згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року, у громадських місцях у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року: першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.; у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року: першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.01.2016р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.04.2016р., бабусі дитини [PERSON] був визначений графік побачень з онукою [PERSON] в супроводі батька дитини [PERSON] за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у 1, 3 суботу та 2, 4 неділю кожного місяця з 11.00 до 18.00 год. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Таким чином, право піклування в розумінні Гаазької Конвенції належить батькові як на підставі національного законодавчого акту, так і згідно з рішеннями національних судів, винесених до моменту переміщення дитини закордон. Крім того, на момент переміщення дитини ці права ефективно здійснювалися за місцем її постійного проживання. При визначенні поняття «постійне місце проживання» в контексті Гаазької конвенції враховуються такі обставини: реєстрація за місцем проживання; соціальні зв'язки дитини (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі); наявність медичного страхування тощо. У випадках, коли перед вивезенням дитини з держави постійного проживання відсутні докази соціальної адаптації дитини, то враховуються обставини, що передували вивезенню дитини, зокрема, наміри та плани батьків щодо постійного місця проживання та заходи, що вживалися у цьому напрямі безпосередньо перед вивезенням дитини в Україну. Так, відповідно до письмових свідчень, наданих згідно з п. f ст. 8 Конвенції органом опіки і піклування за останнім місцем проживання дитини в Україні, право батька [PERSON] щодо піклування відносно малолітньої [PERSON] здійснювалось у відповідності до чинного законодавства України та згідно з рішенням суду, та могло б здійснюватись і надалі, однак на даний час дитина проживає за межами України. Малолітня [PERSON] до моменту переміщення постійно проживала на території України, та зареєстрована за адресою: Україна, [ADDRESS]. Умови проживання дитини [PERSON] на території України належні, повністю відповідають потребам та інтересам малолітньої дитини. До моменту переміщення жодного порушення прав та свобод малолітньої [PERSON], її інтересів, а також їх обмежень чи недотримання не встановлено, вона була забезпечена правом та відвідувала дитячі установи на території України, була забезпечена належним медичним спостереженням та обслуговуванням на території України, мала можливість та була забезпечена спілкуванням та вихованням з боку родини, мала достатню кількість друзів-одноліток, була цілком і повністю адаптована в соціальне середовище проживання. Відповідно до інформації про соціальне походження дитини [PERSON] (додаток до листа Львівського ОЦСССДМ від 08.12.2016р. № 1135) Обоє батьків ([PERSON] та [PERSON]) належним чином виконували свої батьківські обов'язки, турбувалися про здоров'я, виховання та розвиток доньки [PERSON], цілком і повністю забезпечували потреби дитини. Не дивлячись на окреме проживання з дитиною, батько [PERSON] належним чином виконував батьківські обов'язки, постійно спілкувався з донькою та підтримував прямі контакти, піклувався про здоров'я та розвиток дитини, забезпечував потреби та реалізацію прав доньки, ніс додаткові витрати, пов'язані з дитиною, вживав належних заходів для забезпечення дозвілля та всебічного розвитку доньки. Жодних дій, які б суперечили інтересам дитини не вчиняв. До моменту переміщення закордон дитина відвідувала (та мала можливість відвідувати і надалі) дитячі установи, була забезпечена належним медичним спостереженням та обслуговуванням. Всі потреби, права та інтереси дитини забезпечувались її батьками належним чином. Дитина [PERSON] здібна, легко сприймає та засвоює отримувану інформацію, проявляє інтерес до навчання, самостійна, товариська, легко і невимушено йде на контакт, має достатню кількість друзів та товаришів-однолітків. У дитини [PERSON] з обома її батьками існує тісний зв'язок та контакт, в тому числі і особистий, дитина однаково любить обох батьків, та інших членів родини (бабусь, дідуся, хресних батьків тощо), легко і невимушено з ними спілкується і контактує, проявляє інтерес та бажання до спілкування та контакту. Проявів будь-якого насильства, чи протиправної поведінки щодо дитини [PERSON], або в її присутності з боку батьків чи інших осіб не виявлено та не зафіксовано. [PERSON] за місцем свого постійного проживання в Україні цілком і повністю адаптована в родинне, культурне, мовне, та соціальне середовище свого походження та існування, які відповідають та належно забезпечують інтереси і потреби дитини, сприяють та позитивно впливають на її розвиток та виховання. 3 моменту переміщення дитини [PERSON] позбавлена (обмежена) в праві на прямі контакти зі своїм батьком, бабусями, дідусем, хресними батьками та іншими членами родини дитини, які мають бажання та право щодо такого контакту та спілкування з дитиною, участі у вихованні дитини. Враховуючи неодноразові звернення до Львівського обласного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, встановлено, що з моменту переміщення [PERSON] разом з матір'ю закордон її батько [PERSON] обмежений в праві на постійне спілкування з донькою. Таким чином, зареєстрованим та фактичним місцем проживання малолітньої [PERSON] до моменту переміщення закордон було [ADDRESS], й за місцем свого постійного проживання в Україні [PERSON] була повністю адаптована в родинне, культурне, мовне, та соціальне середовище свого походження та існування. Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини є: визнання незаконним вивезення та/або утримування на території країни тимчасового перебування дитини; забезпечення повернення її до постійного місця проживання. Підставами позовних вимог у цій категорії справ є наявність факту незаконного переміщення (утримування) дитини та необхідність її повернення до місця постійного проживання з метою подолання негативних наслідків, які виникли у зв'язку з одноосібним рішенням особи (як правило, одного з батьків) змінити місце проживання дитини. Факт незаконного переміщення (утримування) дитини слід розглядати в контексті ст. 3 Конвенції, зокрема, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Як встановлено судом, переміщення дитини закордон відбулося на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02.12.2015 року, яким [PERSON] надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки, Республіки Польща, Федеративної Республіки Німеччина, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання, та на підставі нотаріально посвідченої заяви від 26.11.2015р., якою позивач надав згоду на тимчасові короткотермінові поїздки закордон з метою відпочинку та оздоровлення терміном не більше 30-ти календарних днів кожна - з України до Французької Республіки та усіх інших країн Шенгенської Угоди, Турецької Республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет та в зворотному напрямку в період з 22.12.2015р. по 22.01.2016р. , та в період з 01.07.2016р. по 30.07.2016р. малолітній доньці [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання по закінченню терміну перебування. При цьому в обґрунтування позову, яким надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України до Французької Республіки, [PERSON] аналогічно доводила необхідність короткочасних виїздів дитини закордон виключно з метою оздоровлення та відпочинку. Згідно листа адміністрації Держприкордонслужби України від 13.09.2017р. малолітня [PERSON] перетнула державний кордон України в напрямку країн Шенгенської зони 20.12.2015р., після чого до України не поверталась. Відповідач [PERSON] після цього перебувала на території України в період з 22.07.2017р. по 29.07.2017р., однак без малолітньої [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що переміщення дитини відбулось у передбаченому законом порядку в супроводі матері на підставі чинного рішення суду. Конкретний момент, коли мати дитини [PERSON] самовільно без погодження із батьком дитини прийняла рішення фактично змінити місце проживання дитини й утримувати її у Французькій Республіці, наявними у справі доказами не визначений. Однак із електронного листа Посольства Франції в Україні вбачається, що первинно на підставі нотаріальної згоди позивача малолітній [PERSON] було відкрито короткострокову візу на 30 днів до 29.01.2016р. В подальшому у відповідача виникло бажання залишитись на постійне проживання у Французькій Республіці, що підтверджується отриманням нею посвідки на тимчасове проживання у Французькій Республіці. Відповідно до листа Посольства України у Французькій Республіці від 09.08.2016р. [PERSON] станом на 03.08.2016р. очікує на отримання статусу резидента у Франції, після чого такого статусу зможе набути донька [PERSON] Численні звернення батька дитини з приводу незаконного утримування дитини у Французькій Республіці з'являються, починаючи з квітня 2016 року після закінчення строку короткострокової візи дитини й неповернення її в Україну. З цього моменту наявними у справі доказами підтверджується, що батькові стало відомо про факт незаконного утримування дитини у Французькій Республіці та порушення його права гарантованого Гаазькою Конвенцією на піклування щодо дитини. А тому суд не вважає, що ним пропущено визначений у ст. 12 Конвенції річний строк звернення до суду (позов пред'явлено 02.02.2017р.) з часу незаконного утримування дитини закордоном. Заперечення сторони відповідача на позов із посиланням на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.07.2015 року, яким [PERSON] надано дозвіл на перебування у Французькій Республіці безперервно протягом трьох років, є безпідставними, оскільки вказаним рішенням суду надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини закордон з метою оздоровлення та відпочинку, а не на зміну країни постійного проживання дитини без згоди батька. Про відсутність згоди батька на зміну країни проживання дитини свідчить також нотаріально посвідчена заява останнього від 26.11.2015р., якою позивач надав згоду саме на тимчасові короткотермінові поїздки закордон з метою відпочинку та оздоровлення терміном не більше 30-ти календарних днів кожна, натомість дитина протягом двох років (на момент ухвалення рішення судом) безперервно перебуває у Французькій Республіці, що з врахуванням прагнення відповідача набути для себе та доньки статусу резидента у ній свідчить про намагання одноосібно змінити країну проживання дитини. Всі інші надані відповідачем письмові докази, зокрема письмові докази на підтвердження договору оренди квартири, добровільного страхування дитини від нещасних випадків, відвідування дитиною освітніх дошкільних установ, її медичне обстеження тощо не можуть враховуватись при вирішенні питання щодо законності (незаконності) утримування дитини закордоном, оскільки є лише підтвердженням здійснення відповідачем належної батьківської опіки щодо своєї дитини в період її незаконного утримування на території Французької Республіки, та одночасно в своїй сукупності є недостатніми для висновку, що дитина прижилася у новому середовищі. Обставини, встановлені рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 07.04.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.12.2017 року, не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки зазначений позов пред'явлено з підстав, передбачених Гаазькою Конвенцією. Крім того, не підлягають розгляду і не стосуються предмета доказування у справах про повернення дитини відповідно до цієї Конвенції такі обставини, як: виконання батьками обов'язків по утриманню дитини; виконання батьком обов'язків по утриманню матері дитини; виконання батьками зобов'язань по утриманню дитини після незаконного переміщення; інші питання, пов'язані з виконанням прав і обов'язків батьків щодо дітей, зокрема, визначення місця проживання дитини, взаємовідносини батьків між собою. За результатами засідання комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 8 від 05.04.2017р.) висновком органу опіки і піклування в особі Личаківської районної адміністрації ЛМР від 06.04.2017р. № 33-вих-1228 встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, належні будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування, комісія прийшла до висновку, що утримування дитини на території Франції без згоди батька відповідно до положень Гаазької Конвенції позбавляє права батька здійснювати піклування про доньку та доступу до дитини. Комісія не бере до уваги заперечення представника матері дитини про те, що згідно з рішенням суду дитина проживає разом з матір'ю, внаслідок чого в її діях немає порушень, оскільки наявність документа, що визначає місце проживання дитини з одним із батьків, не надає права одноосібно приймати рішення про зміну держави проживання дитини. Такий процес потребує окремого узгодження з тим із батьків, який проживає окремо (а за відсутності згоди - потрібен дозвіл суду), адже переїзд в іншу країну, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну її звичного соціального, культурного, мовного середовища. Окрім того, представник [PERSON] не надав письмових доказів щодо реєстрації місця проживання, соціальної адаптації дитини у Франції (відвідування дошкільного закладу, навчання у школі), тому комісія враховує обставини, що передували вивезенню дитини закордон, зокрема наміри батьків щодо тимчасового перебування закордоном з метою оздоровлення. Беручи до уваги зазначене, Личаківська районна адміністрація як орган опіки та піклування прийшла до висновку, що порушуються права батька дитини [PERSON] на піклування про малолітню доньку [PERSON] у зв'язку з перебуванням дитини закордоном без згоди батька, з метою повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважаємо за доцільне повернути малолітню [PERSON] в Україну до місця її постійного проживання Підставою для відмови у задоволенні позову визначено у ст. 13 Гаазької Конвенції обставину, що повернення дитини пов'язане із серйозним ризиком заподіяння їй фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Зазначена обставина в ході судового розгляду справи не встановлена. У листі Личаківської районної адміністрації ЛМР від 15.09.2017р. № 33-вих-3176 констатовано відсутність підстав вважати наявними будь-які ризики, підстави або обставини, які могли б свідчити про те, що повернення малолітньої [PERSON] в Україну до місця її постійного проживання поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди, або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судом не було з'ясовано думку дитини щодо повернення в Україну з огляду на її відсутність у державі, однак із врахуванням її дошкільного віку, суд вважає, що вона не досягла того рівня зрілості, при якому її думка матиме визначальне значення. Оскільки в ході судового розгляду не виявлено підстав для відмови у задоволенні заяви про повернення дитини, встановлено факт незаконного утримування дитини її матір'ю на території Французької Республіки, суд ухвалює рішення про повернення дитини відповідно до ч. 1 ст. 12 Гаазької конвенції до місця її постійного проживання в Україні. Виконанню підлягає рішення суду, що набрало законної сили. При цьому суд враховує, що дитина утримується відповідачем на території Французької Республіки, що унеможливлює визначення конкретних строків його виконання.Гаазька конвенція не визначає порядок виконання рішення про повернення дитини, а його примусове виконання здійснюється відповідно до визначеного у кожній державі порядку.

Outcome: partial