Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати договір від 10.10.2016 року №80166 укладений між ним та ТОВ «ВЕЛЛФІН» таким, що припинений внаслідок його повного виконання. З урахування заяви про збільшення позовних вимог позивач також просив стягнути з відповідача 10000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за твердженням відповідача, 10.10.2016 року між [PERSON] та ТОВ «ВЕЛЛФІН» був укладений договір позики №80166, відповідно до якого позивач отримав позику в сумі 2400,00 грн. на 30 календарних днів. До жовтня 2019 року від ТОВ «ВЕЛЛФІН» жодних повідомлень про заборгованість за вищевказаним договором не надходило та починаючи з жовтня 2019 року від працівників ТОВ «ВЕЛЛФІН» почали надходити телефонні дзвінки позивачу, його дружині, керівництву про наявну у [PERSON] заборгованість за договором позики від 10.10.2016 року, вимагаючи сплатити її. Не маючи змоги довести той факт, що договір позики позивач не укладав, під постійним психологічним тиском, постійними дзвінками на адресу його керівництва, погроз фізичної розправи, позивач здійснив оплату коштів у розмірі 5000,00 грн., зі свого власного розрахунку (з урахуванням відсотків та суми позики). Також він сплатив ще 10000,00 грн. Вважає, що ним виконанні зобов`язання за договором позики від 10.10.2016 року, та враховуючи те, що ним було сплачено надмірну суму 10000,00 грн., просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача не надійшов. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.04.2020 року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» документи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та позивачем склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких право кредитодавця вимагати повернення наданих у позику грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними договором. В матеріалах справи містяться повідомлення ТОВ «ВЕЛЛФІН» в яких зазначено, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладений договір кредитний договір №80166 від 10.10.2016 року та заборгованість позивача станом на 17.10.2019 року становить 96480,60 грн. При сплаті 20000,00 грн. до 28.10.2019 року включно, компанія гарантувала списання залишку заборгованості в сумі 76480,00 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.04.2020 року витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», код ЄДРПОУ 39952398 (03061, м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48) належним чином завірену копію кредитного договору №80166 від 10.10.2016 року, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», код ЄДРПОУ 39952398, додаткові договори до нього (у разі наявності), докази перерахування (надання) кредитних коштів [PERSON] , розрахунок заборгованості (у разі наявності) за весь період. Однак, запитувані документи на адресу суду не надійшли. З урахуванням викладеного суд позбавлений можливості перевірити умови укладеного кредитного договору між сторонами, правильність нарахування відсотків за ним тощо. При цьому, позивач не оспорює укладання вказаного кредитного договору, а зазначає, що він ним виконаний наводячи свій власний розрахунок, який він має сплатити ТОВ «ВЕЛЛФІН». Тобто, можна дійти до висновку, що факт укладання кредитного договору [PERSON] з ТОВ «ВЕЛЛФІН» є підтвердженим та позивач лише не погоджується з розрахунком заборгованості за ним. При цьому, сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов укладеного між ними договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Варто звернути увагу позивача на те, що Главою 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до статей 599-609 ЦК України, підставами припинення зобов`язання є: припинення зобов`язання виконанням, припинення зобов`язання переданням відступного, припинення зобов`язання зарахуванням, припинення зобов`язання за домовленістю сторін, припинення зобов`язання прощенням боргу, припинення зобов`язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі, припинення зобов`язання неможливістю його виконання, припинення зобов`язання смертю фізичної особи та припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи. Разом з тим, під час розгляду даної справи судом не встановлено жодної з підстав, визначених ст.ст. 599, 609 ЦК України для визнання припиненим зобов`язання позивача перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» за кредитним договором. Так, позивач посилався на те, що його зобов`язання по кредитному договору перед банком є припиненими шляхом повного виконання, оскільки, згідно розрахунку заборгованості, проведеного ним особисто, його заборгованість перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» становить 5000,00 грн., яка була ним внесена на рахунок відповідача та є достатньою для повного виконання всіх грошових зобов`язань, що виникли перед ТОВ «ВЕЛЛФІН». Суд з такими твердженнями позивача не погоджується, та вважає їх помилковими, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку з чим не приймає їх до уваги та відхиляє. Так, згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Жодних належних та допустимих доказів того, що спірний кредитний договір припинив свою дію та на момент звернення до суду заборгованість позивача за кредитним договором була повністю погашена, матеріали справи не містять, стороною позивача такі обставини не доведені та судом під час розгляду справи не встановлені. Суд звертає увагу і на те, що ухвала про витребування доказів від 13.04.2020 року не була виконана відповідачем, що також позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Однак, як вже було зазначено суд позбавлений можливості встановити порушення [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором №80166 від 10.10.2016 року або його виконання, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що під час розгляду справи судом не встановлено правових підстав для визнання припиненим кредитного договору та, відповідно, визнання зобов`язання за ним виконаним, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. При ухвалені рішення судом дотримані строки, що були продовжені відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Outcome: dismissed