Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором безвідсоткової позики, в сумі 595 611,10 грн.та витрат по сплаті судового збору, посилаючись на те, яка складається з основного боргу у розмірі 504 720,00 грн., та 3% річних у розмірі 13 980,18 грн., процентів за безпідставне користування грошовими коштами у розмірі 76 910,92 грн., посилаючись на те, що 17.11.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безвідсоткової позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корніюк Д.А., за реєстровим номером 1385, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 18 000,00 доларів США. Відповідно до п. 4.1 Договору, строком надання позики становить 18 місяців та остаточною датою повернення позики є 17.05.2019 р. Датою повернення позики є день виконання позичальником віх своїх зобов`язань згідно договору та повернення у повному обсязі заборгованості по позиці позикодавцеві, сплаті пені та штрафів (якщо та будуть) п. 5.3 договору. Відповідно до п. 5.2 договору, визначений порядок повернення позики, відповідно до якого, позика повертається у готівковій формі, без сплати відсотків, рівними частинами щомісячно не пізніше 30 числа кожного місяця. Позивач посилається на те, що відповідач не повертає позивачеві зазначені кошти за вимогою позивача, тому змушений звернутися з зазначеним позовом до суду. 16.01.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач визнає позов частково, у зв`язку з тим, що визнає факт укладення договору безвідсоткової позики та отримання ним грошових коштів у розмірі 450 000,00 грн., але заперечує факт передачі відповідачу грошових коштів у розмірі 18 000,00 доларів США, у зв`язку з тим, що відповідно до договору безвідсоткової позики позивач передав відповідачу 450 000,00 грн., що на день підписання договору еквівалентно 18 000,00 доларів США. Вимоги про стягнення 3%річних не є законними. Так, ст. 1048 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Але норма цієї статті про право позикодавця на одержання процентів до даного випадку не може бути застосована, оскільки договором встановлено інше, зокрема, встановлена ставка процентів за користування позикою - 0%. Так, назва договору визначена як «Договір безвідсоткової позики». П. 5.2 Договору містить положення, згідно якого позика повертається у готівковій формі, без сплати відсотків. Той факт, що договір передбачав безвідсотковість позики, підтверджує i п. 5.4 Договору, згідно якого позичальник мас право повернути позику раніше строку, визначеного у п. 4.1 Договору, що згідно ч. 2 ст. 1049 ЦК України дозволяється лише щодо безпроцентної позики. Посилання позивача на вимоги ст. 1050 ЦК України, згідно якої у разі несвоєчасного повернення позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка передбачає у тому числі i сплату 3% річних, також безпідставні, оскільки ст. 625 ЦК України також містить застереження: 3% річних підлягають сплаті, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як назначено вище, договором встановлений інший розмір процентів - 0%. Отже вимоги про стягнення 13980 гривень 18 копійок не підлягають задоволенню. Вимоги про стягнення процентів за безпідставне користування грошовимикоштами на рівні облікової ставки НБУ не підлягають задоволенню. У нормі ст. 1214 ЦК України йдеться про безпідставне одержаннячи збереження грошей. Варто відмітити, що дана стаття розташована у гл. 83 ЦК України, яка називається «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави». У даній справі кошти були одержані на правовій підставі - згідно договору безвідсоткової позики, укладеного письмово i посвідченого нотаріально. До речі, строк виконання своїх зобов`язань за договором ще не настав, i той факт, що згідно договору та норм закону позивач має право дострокової вимоги щодо повернення суми боргу, не дає підстав вважати, що зазначені грошові кошти були одержані або утримувались незаконно. Крім цього, про що вже вище зазначалось, ця стаття має відсилання до ст. 536 ЦК України, в якій міститься вимога про сплату процентів за користування чужими грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами, а розмір процентів визначається договором, законом aбo іншим актом цивільного законодавства. Як зазначалось вище, договором між фізичними особами було встановлено інше - безвідсотковість позики, тобто розмір процентів встановлений - 0%. Отже вимоги про стягнення 76910 гривень 92 копійок не підлягає задоволенню. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання також не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивача визнав частково. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов`язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 17.11.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір безвідсоткової позики, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корніюк Д.А., за реєстровим номером 1385, відповідно до якого п. 2.1, позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 450 000,00 грн., що на день підписання договору еквівалентно 18 000,00 доларів США. Сторони визначили, що 1 долар дорівнює 25 гривням. Відповідно п. 4.1 Договору, строк надання позики позичальнику становить 18 місяців. Остаточною датою повернення позики вважається 17.05.2019 р. Відповідно до п. 5.1 Договору, при настанні дати, вказаної в п. 4.1 Договору, позичальник зобов`язується протягом одного календарного дня повернути позикодавцю позику у розмірі, що зазначений в п. 2.1 Договору. Відповідно до п. 5.2 Договору, позика повертається у готівковій формі, без сплати відсотків, шляхом фактичного прийому - передачі грошових коштів від позичальника позикодавцю, щомісяця у розмірі 25 000,00 грн., не пізніше 30 числа кожного місяця. Відповідно до п. 5.3 Договору, датою повернення позики є день виконання позичальником всіх своїх зобов`язань згідно цього договору та повернення у повному обсязі заборгованості по позиці позикодавцю, пені та штрафів (якщо такі будуть). Відповідно до п. 5.4 Договору, позичальник вправі повернути позику раніше строку зазначеного в п. 4.1 цього договору, а позикодавець зобов`язаний прийняти позичену ним грошову суму. При достроковому поверненні позики позичальник повинен сповістити позикодавця про намір дострокового погашення не менш ніж за 3 робочих дня до дати погашення (а. с. 8). Крім того, судом досліджено, розрахунок 3% річних та розрахунок за користування грошовими коштами - облікова ставка НБУ, відповідно до яких заборгованість 3% річних за договором складає 498,58 доларів США, що становить 13 980,18 грн.; заборгованість за обліковою ставкою НБУ складає 2 742,90 доларів США, що становить 76 910,92 грн. (а.с. 6). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 2 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання по поверненню позики не виконав та не здійснив повернення позики у встановлений договором позики строк, у зв`язку з чим допустив наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з нього вказаних сум коштів на користь [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а саме, відповідно до зазначеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] в борг грошові кошти у розмірі 450 000,00 грн., що на день підписання договору еквівалентно 18 000,00 доларів США. Сторони визначили, що 1 долар дорівнює 25 гривням, відповідно до договору, а не 18 000,00 доларів США, як зазначає позивач. Крім того, строк надання позики позичальнику становить 18 місяців. Остаточною датою повернення позики вважається 17.05.2019 р., отже відповідач не прострочив виконання грошового зобов`язання, та на вимогу кредитора не зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Також, відповідно до договору, позика повертається у готівковій формі, без сплати відсотків, шляхом фактичного прийому - передачі грошових коштів від позичальника позикодавцю. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При таких обставинах, враховуючи, що обов`язок доказування покладається на сторони: позивач надав розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачем, та приймає його у якості доказу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості за договором безвідсоткової позики на загальну суму 450 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача належить пропорційно стягнути судові витрати в розмірі 4 500,43 (чотири тисячі п`ятсот) гривень 43 копійки, що складає 75,56 % від суми задоволених позовних вимог.

Outcome: partial