Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 15.05.2016 відповідач позичив у нього 27 000 грн. з кінцевим терміном повернення до 15.06.2016. Вказаний договір позики було укладено в письмовому вигляді. Умовами договору за порушення строків повернення позики передбачено штраф в розмірі 10% від суми позики за кожен день прострочення. 14.05.2016 відповідачем було видано боргову розписку згідно умов якої, відповідач отримала від позивача 27 000 грн. зі строком повернення до 14.06.2016. Відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 15.05.2016, розпискою у розмірі 27 000 грн. та штраф у розмірі 175500 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, подав до суду заперечення відповідача на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що ніякої позики у позивача не брала, коштів не отримувала, договору позики та розписку не підписувала. Зазначила, що мала намір укласти з позивачем договір найму квартири, який і було укладено у грудні 2015 та розірвано у травні 2016 внаслідок недотримання умов договору позивачем. Крім того, представник відповідача звернувся до суду з зустрічним позовом відповідача, в якому з урахуванням наступних уточнень просив визнати договір позики недійсним з тих підстав, що вона не підписувала ані договору позики, ані боргової розписки на його підтвердження. Під час укладення договору найму квартири належної позивачу вона підписувала 4 чистих аркуша паперу для оформлення договору найму позивачем у податкових органах. Проте позивач договір найму так і не оформила, підписаних відповідачем аркушів паперу не повернула, збільшила вимоги по оплаті за квартиру, у зв`язку з чим відповідач була вимушена звільнити приміщення. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору позики від 15.05.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 27 000 грн., та зобов`язалася повернути грошові кошти у строк 30 календарних днів, до 15.06.2016 (а.с.5). Пунктами 3.1, 3.2 договору передбачено, що сума позики прийнята в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору. Факт одержання грошей підтверджується борговою розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики. Згідно п.6.4 договору за порушення строків повернення позики позичальник виплачує штраф у розмірі 10% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом розділу III ЦК України договір позики є реальним правочином. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником та відповідно укладення договору позики мала виступати боргова розписка позичальника, написана нею власноручно (п.3.2 договору позики), проте як вбачається з матеріалів справи, такої розписки, власноручно написаної відповідач, суду не надано. З боргової розписки від 14.05.2016, наявної в матеріалах справи, убачається, що відповідач отримала в борг від позивача 27 000 грн. в термін до 14.06.2016 (а.с.6). Оригінал розписки знаходиться у позивача. Надана суду боргова розписка не містить відомостей про те, що вона була надана на виконання саме договору позики від 15.05.2016. Окрім того, строки виконання зобов`язань визначені розпискою та договором позики між собою різняться, як є відмінними і дата складання як договору позики (15.05.2016), так і боргової розписки (14.05.2016). Сторона відповідача взагалі заперечувала факт отримання від позивача коштів в борг будь - то в день укладення договору позики чи в день видачі розписки. Вказані обставини не дає суду змоги прийти до висновку про те, що вказані документи видані на підтвердження одних і тих самих зобов`язань. Таким чином, суд не приймає до уваги договір позики як такий, що фактично не виконаний позивачем, оскільки докази передачі грошових коштів, а саме власноруч написана відповідачем боргова розписка, відсутні. Згідно з положеннями ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів. Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК). В той же час, суд вважає, що відсутність доказів виконання стороною позивача своїх зобов`язань за договором позики, не свідчить про те, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків для сторін. Висновок суду про неукладеність договору позики в силу відсутності доказів на підтвердження його реального виконання, не свідчить про те, що такий договір підлягає визнанню недійсним з тих підстав, на які посилався відповідач при зверненні до суду із зустрічним позовом, оскільки такі вимоги не підтверджені наданими суду доказами. Як вже було зазначено, матеріали справи містять розписку відповідача від 14.05.2016, оформлену надрукованим способом, яка оцінюється судом як окремий документ, що засвідчує факт отримання грошових коштів в борг саме 14.05.2016 та строком виконання боргових зобов`язань до 14.06.2016. На підставі клопотання представника позивача судом було призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №7348/7349/17-32 від 01.08.2017 підпис сторони у борговій розписці перед словами « [PERSON] » виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, підпис виконано відповідачем (а.с.90-97). Таким чином, суд не убачає підстав для задоволення вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним договору позики з підстав, зазначених у позовній заяві відповідача. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як убачається з позовної заяви, відповідач суму позики не повернув. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики згідно розписки від 14.05.2016 в розмірі 27 000 грн. у зв`язку із невиконанням відповідачем своїх грошових зобов`язань в добровільному порядку. Разом з тим, оскільки доказів на виконання позивачем договору позики в частині надання грошових коштів, які ним обумовлені матеріали справи не містять, суд не убачає підстав для стягнення з відповідача штрафу, передбаченого договором позики, в розмірі 175 500 грн. Так як і не знаходить підстав для визнання такого договору позики недійсним, в межах вимог зустрічної позовної заяви. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач не підтвердив доказами спричинення йому моральних страждань, а також за яких обставин спричинена моральна шкода, якими діями чи бездіяльністю завдана, чим підтверджується вина відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди. Не підтвердилось наявними в матеріалах справи доказами і те, що саме неправомірними діями відповідача позивачу було завдано моральну шкоду, не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою. Позивачем також не вказано, з яких міркувань він виходив, визначаючи суму моральної шкоди в розмірі 5000 грн., розрахунку розміру моральної шкоди позивачем не надано, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині у зв`язку з недоведеністю. Окрім того суд звертає увагу на те, що між позивачем та відповідачем виникли боргові зобов`язання в межах наданої відповідачем розписки, тому, у випадку невиконання таких боргових зобов`язань чинне законодавство передбачає можливість стягнення з винної сторони неустойки, чого позивачем заявлено не було. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial