Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, скасування договору дарування, визнання житлового будинку об»єктом спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною сумісною власністю, за наступними підставами. Як вказує позивач, з лютого 1997 року він проживав однією сім»єю з відповідачкою та вели з нею спільне господарство і на спільні гроші будували будинок на земельній ділянці по вул. Лиманській,23 (на теперішній час № будинку 25) у смт Кирилівка Якимівського району Запорізької області. 06 липня 1999 року відповідачка отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок. В подальшому 10.05.2000 року позивач та відповідачка зареєстрували шлюб. В подальшому відносини між сторонами погіршилися і позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак, як вказує позивач, після подання позову йому стало відомо про те, що у 2002 році відповідачка подарувала спірний житловий будинок своєму синові, відповідачу [PERSON] Але позивач, вважаючи спірний будинок спільною власністю його та відповідачки, рахує,що зазначений договір дарування підлягає скасуванню, оскільки він не надавав згоди на цю угоду, а про саму угоду дізнався лише у 2016 році, тому вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про скасування договору дарування, укладеного між відповідачами, пропущений ним з поважних причин. Крім того, позивач, посилаючись на те, що будинок №25 по вул. Лиманській у смт Кирилівка є спільною сумісною власністю його та [PERSON], вважає, що їх долі як власників є рівними, тому йому належить ? частина цього будинку. На підставі викладеного позивач просить встановити факт проживання однією сім»єю його та відповідачки [PERSON] в період з лютого 1997 року по 10 травня 2000 року, скасувати договір дарування житлового будинку, укладений між відповідачами 04 грудня 2002 року, визнати житловий будинок №25 по вул. Лиманській,25 у смт Кирилівка Якимівського району спільною сумісною власністю позивача та відповідачки [PERSON] та визнати за ним та [PERSON] право власності на1/2 частину спірного будинку за кожним. В ході слухання справи позивач змінив позовні вимоги та просить встановити факт проживання однією сім»єю його та відповідачки [PERSON] в період з лютого 1997 року по 10 травня 2000 року, скасувати договір дарування житлового будинку, укладений між відповідачами 04гривня 2002 року, визнати житловий будинок №25 по вул. Лиманській,25 у смт Кирилівка Якимівського району спільною сумісною власністю позивача та відповідачки [PERSON], а також стягнути з відповідачки [PERSON] у якості компенсації за належну йому частину спірного житлового будинку у розмірі 450000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позову наполягають. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечує проти позову, пояснивши, що він є сином відповідачки [PERSON] та проживає з нею однією сім»єю. Позивач [PERSON] став мешкати разом з його матір»ю з травня 2000 року після укладення шлюбу. Спірний будинок, як стверджує відповідач [PERSON], допомагав будувати матері він, а не позивач, тому позивач не заперечував проти того, що відповідачка подарувала синові будинок у 2002 році. Також відповідач [PERSON] стверджує, що позивач був присутній у нотаріуса при укладенні договору дарування 04 грудня 2002 року і навіть консультувався з цього приводу з юристом, тому щодо цих вимог на даний час сплив встановлений законом строк позовної давності. На підставі викладеного, відповідач [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позов не визнали повністю, надали письмові заперечення проти позову, з яких вбачається, що,на думку представника відповідачки, Кодекс про Шлюб та сім»ю, який діяв до 2004 року, не передбачав режиму спільної сумісної власності на майно осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, такі ж положення викладені і у Законі України «Про власність», в редакції, яка діяла на той час. Таким чином, підстав вважати, що у 2002 році для укладення договору дарування між відповідачами необхідно було отримання згоди позивача, на думку представника, немає, оскільки вважати спірний будинок спільною власністю подружжя неможна з вище викладених підстав, а ніяких доказів на підтвердження того факту, що він приймав участь у створенні цього майна, позивач не надав. Також представник відповідачки вважає, що встановлення факту проживання однією сім»єю позивача та відповідачки не підлягає встановленню, оскільки його вимоги щодо спірного нерухомого майна є незаконними. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. Згідно до наданої копії інвентарної справи, рішенням Кирилівської селищної ради від 04.10.1994 року відповідачці було виділено земельну ділянку по вул. Ліманській,23 у смт Кирилівка, а рішенням від 23.12.1994 року надано дозвіл на будування житлового будинку на цій ділянці. 06.07.1999 року відповідачка [PERSON] (на той час Райтаровська) отримала свідоцтво про право власності на вказаний будинок. У 2000році позивач та відповідачка зареєстрували шлюб. Ці факти сторонами у судовому засіданні не оспорюються, тому, на підставі ст. 61 ЦПК України, вважаються достовірно встановленими. Як вказує позивач, з 1997 року між ним та відповідачкою стали існувати шлюбні відносини і він приймав участь у будуванні спірного будинку. Однак, відповідачі заперечують ці факти, пояснюючи, що насправді шлюбні відносини у позивача та відповідачки почали існувати лише у 1999 році, коли будівництво вже було закінчено і позивач переселився жити до відповідачки. Крім того, відповідач [PERSON] стверджує, що саме він активно приймав участь у побудові спірного будинку, тому мати і подарувала йому цей будинок. Суд у даному випадку приймає до уваги те, що позивач не навів жодного доказу на підтвердження своїх посилань. Натомість, з наданих стороною відповідача доказів випливає, що станом на 1997 рік позивач був зареєстрований за іншою адресою, у спірному житловому будинку він зареєструвався лише у 1999 році, а офіційно шлюб між позивачем та відповідачкою був зареєстрований у 2000 році. Крім того, про намір відповідачки подарувати спірний житловий будинок синові, як пояснив сам позивач, він знав. Однак, при цьому він не прийняв жодних заходів для визнання будинку спільною власністю та не заперечував проти укладення договору дарування. Також він протягом більше десяти років ніяким чином не претендував на цей будинок. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень позивача, оскільки діючим на той час законодавством про шлюб та сім»ю не було передбачено режиму спільної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а доказів участі у створенні цього нерухомого майна позивачем не надано, тому, на думку суду, неможна у даному випадку застосовувати положення Закону України «Про власність», на які посилається сторона позивача. Згідно до наданої копії договору дарування від 04.12.2002 року, відповідачка [PERSON] подарувала спірний житловий будинок відповідачеві [PERSON] Позивачем заявлено вимогу про скасування цього договору. У відповідності до норм ЦК України, недодержання вимог діючого законодавства при укладенні договору тягне за собою визнання цього договору недійсним, однак можливість скасування угоди діючим законодавством не передбачена. Таким чином, вимога про скасування договору розцінюється судом як невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідачки [PERSON] суми 450000 гривень у якості компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності, то суд приймає до уваги те, що позивачем ця сума не була жодним чином обґрунтована та підтверджена належними доказами. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не були ним доведені належними доказами і факти, викладені у позові, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Крім того, згідно до ст. 261 ЦК України, звернутися за захистом своїх прав та інтересів особа може протягом трьох років з моменту, коли вона дізналася, чи могла дізнатися про порушення його охороню вальних законом прав та інтересів. Позивач зазначає, що про наявність договору даруванні від 04.12.2002 року він дізнався у 2016 році при поданні позову про розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON] Однак, у судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що позивач знав у 2002 році про укладення договору дарування спірного будинку і навіть консультувався за цим питанням з юристом. Сам позивач підтвердив факт того, що, дізнавшись про намір дружини відповідачки [PERSON] подарувати синові спірний будинок, він дійсно консультувався з адвокатом [PERSON] Таким чином, у судовому засіданні було встановлено те, що позивач знав про укладення договору, щодо скасування якого він звернувся до суду, ще у 2002 році, тобто на момент звернення до суду з вимогою пр. скасування даної угоди 19.09.2016 року минуло більше, ніж три роки, передбачені законодавством для звернення до суду, а поважність причин пропуску цього строку позивачем доведено не було. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, враховуючи, що стороною позивач належних доказів на підтвердження фактів, викладених у позові, наведено не було, а також приймаючи до уваги пропуск позивачем встановленого ст. 261 ЦК України строку позовної давності, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed