Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсними правочини щодо відчуження нерухомого майна третьою особою [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] та скасувати державну реєстрацію речових прав останньої на це майно. В позові посилається на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог закону, оскільки [PERSON] не мав права його укладати у зв'язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Зазначає, що той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження (накладення арешту на майно боржника) не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у відповідача права вільно розпоряджатись нерухомим майном, оскільки про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. В судовому засіданні позивач, допитаний як свідок, та його представник [PERSON] позов підтримали і суду пояснили, що із [PERSON] він позивач разом навчався в школі, перебував у дружніх відносинах, а тому, на позичив [PERSON] на його прохання грошові кошти в загальній сумі 30000 доларів США. На його прохання добровільно повернути борг, [PERSON] не реагував, всіляко відмовлявся від виконання зобовязання. Він неодноразово мав зустрічі з [PERSON], попереджав його, що у випадку неповернення коштів, він буде звертатись до суду з захистом своїх прав, проте [PERSON] відповідав, що також звернеться до суду. Знав, що у власності [PERSON] є нерухомість, квартири, а тому пропонував [PERSON] в рахунок погашення позики відчужити на його користь одну з квартир, проте останній повідомив, що квартира йому не належить. В грудні 2016 року, він звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики, ухвалою суду від 19.12.2016 року було задоволено його заяву про забезпечення позову в даній справі та накладено арешт на належне [PERSON] нерухоме майно. Наприкінці грудня 2016 року він мав зустріч із [PERSON] в центрі міста Дрогобича, повідомив йому про те, що звернувся до суду з позовом та про накладення арешту на його майно, знову просив повернути борг, однак [PERSON] відмовився. В подальшому, рішенням суду було задоволено його позов про стягнення коштів із [PERSON] В процесі виконання судового рішення дізнався, що [PERSON] 01 та 02 лютого відчужив належні йому на праві власності квартири на користь своєї дружини. Вважає, що такі правочини відповідач уклав саме з метою уникнення сплати йому боргу, про судовий спір та існування ухвали про забезпечення позову [PERSON] знав достеменно, оскільки він позивач йому особисто про це повідомив. Про це також підтверджує і видане [PERSON] на ім»я [PERSON] 31.01.2016 року доручення на право представляти його інтереси в судових органах. Той факт, що на момент укладення оспорюваних правочинів обтяження на майно боржника не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у [PERSON] права вільно розпоряджатись нерухомим майном. Просять позов задоволити. Відповідача [PERSON], допитана які свідок, та її представник [PERSON] позову не визнали і суду пояснили, що вона дівоче [PERSON] з [PERSON] вирішили одружитись, в січні подали заяву та 01.02.2018 року одружились. Після реєстрації шлюбу в органах РАЦСу, чоловік не запросив її святкувати день весілля в ресторані, а повідомив, що вони йдуть до нотаріуса. Нотаріус привітав її з одруженням і сказав, що чоловік хоче зробити їй подарунок до дня весілля подарувати належні йому квартиру на вул. Грушевського та на вул. Лесі Українки в м. Дрогобичі, про що 01.02.2017 року було укладено відповідний договір дарування квартири на вул. Грушевського. Крім цього, у звязку із зайнятістю, нотаріус попросив їх прийти на наступний день для посвідчення договору дарування належної її чоловікові частини квартири на вул. [PERSON]. Про боргові зобовязання та існування ухвали суду про арешт майна свого чоловіка вона нічого не знала, оскільки до одруження вони спільно не проживали. Про заборону дізналась, коли їй принесли позовну заяву в листопаді 2017 року. Просять в позові відмовити. Представник ЦНАПу виконкому Дрогобицької міської ради [PERSON] проти позову заперечила з тих підстав, що при наявності судового рішення про визнання правочину недійсним відділом ЦНАПу буде скасовано державну реєстрацію права власності, вчинену на підставі недійсного правочину. Третя особа [PERSON], допитаний як свідок, заперечив проти позову з тих підстав, що вони з дружиною вирішили одружитись, а тому він мав намір зробити їй подарунок до дня одруження подарувати належні йому на праві власності квартири. Декілька днів перед тим, як іти до РАЦСу, приблизно наприкінці 2016 року, він пішов до нотаріуса [PERSON], який сказав які необхідно зібрати документи. В подальшому, коли дізнався дату одруження, знову пішов до нотаріуса, надав йому усі документи та домовився про дату укладення правочину саме 01.02.2017 року день одруження. 01.02.2017 року, після реєстрації шлюбу, вони з дружиною пішли до нотаріуса та обмінялись підписами на договорі дарування квартири на вул.. Грушевського, а укладення договору дарування належної йому частини квартири на вул. [PERSON], через зайнятість нотаріуса, було відкладено та вчинено 02.02.2017 року. Про накладений на його майно арешт він дізнався 01 листопада 2017 року, коли отримав дану позовну заяву. До того часу про існування арешту взагалі не знав. Намір подарувати квартири дружині у нього виник давно, бо любить свою дружину, а грошей на подарунок в нього не було. Про подання до суду позовної заяви [PERSON] про стягнення боргу він дізнався у січні-лютому 2017 року, яка прийшла на попереднє його місце проживання - вул. Лесі Українки, 6/2. Вказує на те, що до одруження вони з дружиною разом не проживали, були знайомі з 2015 року. В подальшому зазначив, що отримав лише лист - повістку до суду, позовну заяву він не отримував і дізнався про таку на першому засіданні. Під час підготовки до весілля його представником в судових засіданнях був [PERSON], з яким він лише зустрівся та сказав, що прийшов лист із суду, однак жодних деталей зі своїм представником він не обговорював. Через деякий час представник йому повідомив про рішення суду, сказавши, що він програв суд, а тому він сам особисто в приміщенні суду отримав віповдіне рішення про стягнення з нього боргу. Більше ніяких розмов з представником він не мав, оскільки той взагалі пропав. З даним рішенням не погоджується, оскільки [PERSON] взагалі не пропонував йому вирішити спір в добровільному порядку та відчужити в рахунок сплати боргу належну йому нерухомість. Приватний нотаріус [PERSON] проти позову під час проведення підготовчого судового засідання в даній справі заперечив з тих підстав, що на момент укладення осопорюваних правочинів у єдиному державному реєстрі заборон не було внесено жодних обтяжень щодо належного [PERSON] нерухомого майна, а відтак ним правомірно було посвідчено такі правочини. Будь-яких інших підстав, які б унеможливлювали таке посвідчення ним при укладенні договір встановлено не було. В подальшому приватний нотаріус в судові засідання не зявлявся, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, а тому суд розглянув справу у його відсутності. Вислухавши пояснення учасників справа, представників сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Матеріалами справи встановлено, що 01 лютого 2017 року між [PERSON] - дарувальник та [PERSON] обдарована було укладено договір дарування квартири №42 в будинку №17, що на вул.. М. Грушевського в м. Дрогобичі Львівської області, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 18815698, індексний номер 33670799 від 01.02.2017 року (а.с. 11-18). В подальшому, 02 лютого 2017 року, між [PERSON] - дарувальник та [PERSON] обдарована було укладено договір дарування 3/8 ідеальних частин квартири №2 в будинку №6, що на вул. Лесі Українки в м. Дрогобичі Львівської області від, який посвідчено приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 18822193, індексний номер 33679984 від 02.02.2017 року (а.с. 11-18). 19 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області постановив ухвалу в справі №442/7790/16-ц в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, відповідно до якої заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволив: наклав арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], а саме: квартиру №43 на вул. Грушевського, 17 в м. Дрогобичі Львівської області, 4/8 ід. частин квартири №2 в будинку №6 на вул. Лесі українки в м. Дрогобичі Львівської області та заборонив [PERSON] вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна (а.с. 7). Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15.06.2017 року позов ніколи шина В.М. було задоволено та вирішено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 776700 грн., за прострочення платежу 15617,93 грн. та інфляційні втрати в сумі 7837,71 грн. вирішено питання про судові витрати. Рішення набрало законної сили 26.06.2017 року (а.с. 8-9). Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог закону, оскільки [PERSON] не мав права його укладати у зв'язку з наявністю ухвали суду про накладення арешту на спірне майно. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження та про існування у відповідача права вільно розпоряджатись нерухомим майном, оскільки про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Так, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.08.2017 року (а.с. 11-18), на час нотаріального посвідчення оспорюваних договорів дарування у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність обтяжень щодо майна, яке було предметом таких правочинів, зокрема, в такому (реєстрі) відсутні відомості про вище згадану ухвалу суду від 19.12.2016 року про забезпечення позову. Таким чином, судом встановлено, що на час укладення оспорюваних договорів дарування від 01 та 02 лютого 2017 року існувала нескасована ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.12.20116 року про забезпечення позову в справі № 442/7790/16-ц, відповідно до якої було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] і стало предметом оспорюваного договору дарування. При цьому, у державному реєстрі заборон були відсутні відомості про наявність такого обтяження на момент укладення цих правочинів. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 2, 4, 5, 19 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України обов'язковість судового рішення закріплено як одну з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено матеріалами справи, [PERSON] було достеменно відомо про наявність ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 грудня 2016 року, про що свідчать його особисті пояснення під час розгляду даної справи, які він давав як свідок, в частині, що він особисто повідомляв [PERSON] наприкінці грудня 2016 року про необхідність повернення боргу, про винесення судом зазначеної ухвали. Вказані твердження [PERSON] суд розцінює як правдиві та такі, що знаходяться в обєктивному взаємозвязку з іншими зібраними у справі доказами. Так, допитаний в судовому засіданні [PERSON]А, як свідок, не заперечив про те, що про позовну заяву [PERSON] дізнався в січні-лютому 2017 року, яка була йому надіслана судом на адресу [ADDRESS]. Однак, в подальшому, такі свої показання змінив і вказав, що позовної заяви не отримав, а про її зміст дізнався на першому судовому засіданні. Не заперечив, що уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в суді. Крім цього, [PERSON] не заперечив, що намір подарувати квартири своїй майбутній дружині у нього виник перед тим, як запропонував їй одружитись наприкінці грудня 2016 року. Крім цього, відповідно до наявної в матеріалах справи копії довіреності від 31.01.2017 року (а.с. 19), [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси у всіх судових органах України. Отже, зазначені дії відповідача раптово виниклий наприкінці грудня 2016 року намір подарувати квартири своїй майбутній дружині, видача довіреності на право представляти його інтереси в судових органах, свідчать про правдивість показань [PERSON] в частині, що він наприкінці грудня 2016 року особисто повідомив про необхідність повернення боргу та наявність ухвали суду про накладення арешту на майно [PERSON], а відтак, підтверджують обізнаність [PERSON] про зазначену ухвалу суду та спростовують твердження останнього про те, що про таку (ухвалу) йому не було відомо. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 153, 156, 158 ЦПК України). Тому той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому достеменно відомо. За таких обставин суд доходить висновку, що на момент укладення оспорюваного правочину [PERSON] було достеменно відомо про наявність обмеження щодо відчуження належного йому майна у звязку із необхідністю повернення боргу, а відтак, останній не вправі був вільно ним розпоряджатись. За таких обставин оспорювані договори дарування підлягають визнанню недійсними. Разом з тим, оскільки спір вирішено, а відтак, на підставі ч. 1 ст. 158 ЦПК України, слід скасувати заходи по забезпеченню позову, встановлені ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.10.2017 року в справі №442/7118/17, провадження №2/442/2475/2017 за позовом [PERSON] до [PERSON], Відділу державної реєстрації Дрогобицької міської ради, третьої особи [PERSON], приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON] про визнання правочину недійсним та скасування державної реєстрації, а саме - заборону [PERSON], зареєстрованій в [INFO], [INFO], ідн. код [NUMBER] вчиняти будь-які дії щодо майна, яке знаходиться за адресою - [ADDRESS] та 3/8 ід. частин квартири №2 в будинку №6 на вул. Лесі Українки в м. Дрогобичі Львівської області, в тому числі щодо відчуження, передання в оренду, управління, суборенду, лізинг, інші види оплатного чи безоплатного користування іншим особам, видавати довіреності щодо зазначеного майна, укладати інші види договорів, в тому числі попередніх, договорів охорони, зберігання з будь-якими іншими особами чи організаціями, установами. Разом з тим, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача до ЦНАПу в частині скасування державної реєстрації речових прав відповідачки [PERSON] на нерухоме майно, оскільки на даний час право позивача не порушене, а рішення суду в даній справі є підставою для внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав. У випадку відмови відділу ЦНАПу вчинити такі дії, позивач не позбавлений правом на звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а відтак, оскільки позов задоволено, а тому з відповідачки [PERSON] слід стягнути на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати, зокрема, по сплаті судового збору в загальній сумі 960,00 грн. (а.с. 1 квитанція на суму 640,00 грн.; а.с. 23 квитанція на суму 320,00 грн.).

Outcome: dismissed