Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 21 липня 2015 року він уклав шлюб з відповідачкою, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, вчинено актовий запис № 94. Вони з відповідачкою мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO]. Позивач посилається на те, що подружні стосунки між ними не склалися з причин взаємного непорозуміння, через різні характери, темпераменти, погляди на сімейне життя, на побудову сімейних стосунків, що призводило до втрати почуттів між ними і припинення спільного життя. З квітня 2017 року вони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, спільних планів на подальше життя не мають. Спір про розподіл майна, місце проживання та утримання дитини між ними відсутній. Тому просив розірвати шлюб між нею та відповідачем. Позивач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в підготовче засідання не з'явився, надав суду заяву згідно якої просить суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав розірвати шлюб (а.с. 26). Відповідачка, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в підготовче засідання не з'явилася, надала суду заяву згідно якої просить суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти розірвання шлюбу (а.с.27). У зв'язку з неявкою у підготовче засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 липня 2015 року, що зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, вчинено актовий запис № 94, в період якого у них народилася неповнолітня дитина: донька [PERSON], [INFO] (а.с.10, 11). Спільне життя подружжя не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя, на побудову сімейних стосунків, що призвело до втрати почуттів між ними, та припинення сімейно-шлюбних відносин з квітня 2017 року. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини з квітня 2017 року, та до цього часу не поновили їх. Згідно зі ст. 24 СК України - шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). За таких підстав, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідачки, тому є достатні підстави для задоволення позову відповідно до ст.ст. 105, 112 СК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв'язку із задоволенням позовних вимог, та визнання позову відповідачкою, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету України 50 відсотків судового збору сплаченого ним при поданні позову до суду, що складає 352 грн. 40 коп., інша частина судового збору підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача (а.с. 1, 2). На підставі викладеного, ст.ст. 105, 112 СК України,

Outcome: approved