Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення їх з гуртожитку за адресою: м. Київ, пр. Броварський, буд. 89 - А без надання іншого жилого приміщення. В обгрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що ТОВ «Птахофабрика Київська» є власником гуртожитку за вище вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності №П-145 від 31.12.1993року. Відповідач [PERSON] на підставі наказу №16-КП від 22.05.2007 року перебуває в трудових відносинах з позивачем, відповідач [PERSON] в період з 16.05.2006 року по 05.11.2009 року перебував у трудових відносинах з позивачем та звільнився за власним бажанням. Від шлюбу відповідачів [PERSON] та [PERSON] народилась дитина [PERSON]. З листа Деснянського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України №4/вх.400 від 24.01.2014 року позивачу стало відомо, що за вказаною адресою відповідачі не зареєстровані, а отже самовільно вселилися у гуртожиток. Факт незаконного проживання відповідачів в гуртожитку позивача підтверджується актом, складеним представниками позивача, а також заявою відповідачів про надання їм документа про місце проживання та скаргою до органів влади про порушення їх прав на проживання в гуртожитку. Протоколом спільного засідання правління та Профспілкового комітету працівників ВАТ«Птахофабрика Київська» від 10.06.2005 року визначено порядок надання жилої площі в гуртожитку та визначено категорії громадян, яким надається жила площа на підставі спільного рішення правління та профспілкового комітету. Після вирішення питання на засіданні правління товариства надає працівнику спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення працівника на надану жилу площу (ліжко - місце). Відповідачам такий ордер не надавався, спільного рішення правління та профспілкового комітету товариства про надання жилої площі (ліжко - місця) в гуртожитку не ухвалювалось та на обговорення не виносилось. Враховуючі, що відповідачі перешкоджають позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, позивач вимушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладене в позові, просив суд винести рішення про їх задоволення. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON]та відповідач [PERSON] в судовому засіданні 20.07.2015 року проти позову заперечували. В наступні судові засідання відповідач [PERSON] не з'явився, надіслав до суду заяву про неможливість бути присутнім в судовому засіданні, про розгляд справи судом повідомлявся належним чином. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації, в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав лист про розгляд справи без їх присутності, зазначивши, що проти позову категорично заперечують, просять відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 21.07.1993 року між Фондом державного майна України, Організацією орендарів орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» та Акціонерним товариством «Птахофабрика «Київська», правонаступником після зміни організаційно - правової форми якого є ТОВ «Птахофабрика Київська», (позивач по справі), було укладено договір викупу державного майна і передачі його акціонерному товариству, за умовами якого Фонд державного майна України зобов'язався передати, а Організація орендарів орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» купити та Акціонерне товариство «Птахофабрика «Київська» прийняти у власність частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» (а.с. 101-112 зі зворотом). На виконання умов договору викупу 31.12.1993 року Фонд державного майна України за актом прийому - передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» передав, а Акціонерне товариство «Птахофабрика «Київська» прийняло державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» (а.с. 37). На підставі договору викупу та акту прийому - передачі державної частки цілісного майнового комплексу Фондом державного майна України 31.12.1993 року видано Акціонерному товариству «Птахофабрика Київська» свідоцтво про право власності на майно АТ «Птахофабрика Київська» - на державну частку цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Птахофабрика «Київська», реєстраційний №П-145 (а.с.28). 19.11.2003 року за реєстровим №950-з Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна майновий комплекс, розташований в м. Києві по пр. Броварський 16 кілометр зареєстровано за Акціонерним товариством «Птахофабрика «Київська» на праві колективної власності (а.с. 100). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в період з 16.05.2006 року по 05.11.2009 року перебував у трудових відносинах з позивачем. Звільнився з посади лікаря ветеринарної медицини за власним бажанням за ст. 38 КЗпП (а.с.11-12). Відповідач [PERSON] (дошлюбне - Герасимчук) прийнята на роботу на посаду птахівника виробництва яєць, бригада №3 терміном з 22.05.2007 року та на час розгляду справи перебуває в трудових відносинах з позивачем. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є подружжям, в період шлюбу 19.10.2008 року у них народилась дитина - [PERSON]. Сторони в судовому засіданні не заперечували обставину, відповідно до якої відповідачі проживають в гуртожитку без реєстрації, що за вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ст. 127 ЖК України та п. 2 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, гуртожитки призначаються лише для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Частиною 2 ст. 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Згідно із ст. 129 ЖК України тап. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Питання виселення осіб з гуртожитків регулюється ст. 132 ЖК України, відповідно до якої сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Iнших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення. Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. При цьому, згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 22 Постанови Пленуму, вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. З матеріалів справи встановлено, що позов пред'явлено на підставі ст. 109 ЖК України про виселення саме з гуртожитку відповідачів, які самовільно вселились. Статтею 127 ЖК України зазначено, що під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Стороною позивача не доведено та не надано доказів на підтвердження того, чи перебуває гуртожиток у віданні позивача, оскільки відповідно до вказаного акту прийому - передачі державної частки цілісного майнового комплексу орендного підприємства «Птахофабрика «Київська» від 31.12.1993 року Акціонерному товариству «Птахофабрика «Київська» у власність були передані основні фонди без конкретизації їх об'єктів, в тому числі спірного гуртожитку [NUMBER]. В матеріалах справи міститься копія оцінки вартості об'єктів соціально-культурного призначення станом на 01.02.1993 року АТ «Птахофабрика «Київська», в якій зазначено лише дані про рік вводу, інвентарний номер, балансову вартість, вартість зносу та остаточної вартості гуртожитку [NUMBER]. Таким чином, з наданих документів не можливо дійти однозначного висновку чи було передано гуртожиток [NUMBER] на баланс позивача станом на час розгляду справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). З урахуванням того, що докази подаються сторонами та стороною позивача не надано належного підтвердження правового статусу спірного житла - чи є він гуртожитком в правовому розумінні, чи зареєстрований він як гуртожиток, чи укомплектований меблями та спеціальним устаткуванням, інвентарем, чи є штат для його обслуговування в якості гуртожитку та як оплачується проживання, що унеможливлює встановити характер правовідносин між сторонами спору та які норми матеріального права підлягають застосуванню до таких правовідносин, судом не встановлено підстав для задоволення заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed