Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , а відповідача [PERSON] - також і дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 19.02.2019 року до участі в справі в якості третьої особи залучено районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування за місцем проживання відповідачів. В позові орган опіки та піклування зазначив, що відповідачі є батьками [PERSON] , [INFO] , а відповідач [PERSON] є матір`ю і [PERSON] , [INFO] . Діти відповідачів на підставі розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 20.04.2018 року у зв`язку з загрозою для життя і здоров`я відібрані у батьків і поміщені до стаціонару дитячої лікарні № 1 Запорізької міської ради, після проходження курсу лікування та необхідного обстеження в якій переведені до комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко», в якому перебувають на час подання позову. Відібранню дітей передувала госпіталізація [PERSON] до дитячої лікарні № 1, яка сталася 3 квітня 2018 року, з діагнозом: білково-енергетична недостатність другого ступеню, попрілість промежини П-Ш ступеню, контактний дерматит, недостатність кровообігу нижніх кінцівок, враження НЦС, синдром рухових порушень, установочна кривошия, рахіт другого ступеню, підгостра течія, період розпаду. За наполяганням матері дитину було виписано 11 квітня 2018 року за умови, що мати зобов`язалася закінчити лікування вдома, а також самостійно зробити Доплер-дослідження після отримання соціальних виплат. У зв`язку з інформацією дитячого медичного закладу спеціалістами відділу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради по Шевченківському району 20 квітня 2018 року проведено обстеження умов проживання дітей, внаслідок чого виявлено, що родина умови проживання дітей не покращила, в будинку сиро та холодно, недостатньо дитячої їжі, санітарно-гігієнічний стан будинку незадовільний, родина не повністю забезпечена одягом по сезону та засобами гігієни, з необхідних для проходження курсу лікування [PERSON] ліків придбані лише медикаменти від кашлю. У [PERSON] діагностовано гострий бронхіт. Неодноразові скарги медичних закладів на стан здоров`я дітей, зазначає представник позивача, свідчать про ухилення відповідачів від виконання обов`язку з виховання, розвитку та утримання дітей. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо сина та доньки, а також стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитися хлопчик, в сумі 447 грн. 60 коп. щомісяця, але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. З [PERSON] просить стягнути аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в сумі 447 грн. 60 коп. щомісяця, але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття. У судовому засіданні представник позивача підтвердила викладені у заяві доводи. Просить про задоволення позову. Відповідачі проти задоволення позову заперечують. Пояснили, що відчувають до дітей почуття глибокої любові. Вони є біологічними батьками обох дітей, відповідач [PERSON] не зареєстрований як батько доньки [PERSON] , проте це зроблено з певних міркувань, а до дитини він відноситься як і належить батькові. Що стосується проблем зі станом здоров`я [PERSON] , яка народилася в листопаді 2017 року, в ході чергового огляду дитини, на які відповідач [PERSON] беззаперечно являлась щомісяця, виявились розлади здоров`я, що перешкоджали проведенню щеплення, у зв`язку з чим лікарі порекомендували пройти стаціонарний курс лікування. На прохання відповідача медичні робітники дозволили госпіталізувати дитину без матері, оскільки сім`я в той час перебувала у скрутному майновому стані, внаслідок чого позивач змушена була працювати на двох роботах, а відповідач за станом свого здоров`я не міг забезпечити сім`ю необхідним достатком. Відповідач щодня відвідувала дитину, яка 11 квітня 2018 року була виписана з лікарні не через наполягання матері, як зазначено в позові, а за рекомендаціями лікарів. Відповідач, до того ж, не могла б наполягати на виписці, оскільки вона є неосвіченою в галузі медицини особою та не вправі була так ризикувати благополуччям дитини. Вручаючи відповідачу виписний епікриз, лікарі не сказали про те, що курс лікування є незакінченим, а лише надали рекомендації звернутися до дільничного педіатра, що відповідач і зробила. В подальшому родину відвідували майже щодня медики та співробітники органу опіки, а 20 квітня 2018 року дітей насильно відібрали від батьків, хоча діти були забезпечені необхідними, хоча й скромними, умовами для проживання та розвитку. При цьому підстави для госпіталізації [PERSON] батькам не назвали, відвідування ж протягом означеного періоду (з 11 по 20 квітня 2018 року) відбувалися у зв`язку з хворобами [PERSON] . Під час перебування дітей в дитячому будинку «Сонечко» батьки відвідують їх щотижня. Вони є благополучними особами, без шкідливих звичок, не мають хворобливої залежності від алкоголю або наркотиків, взагалі не вживаючи ці засоби; лише опинилися у важких життєвих умовах, коли змушені будувати свій добробут самостійно, без суттєвих доходів, у відсутність власного житла та допомоги з боку родичів. Мають потяг до дітей і бажають поєднатися з ними. Не заперечують, що припускалися певних помилок в організації життєдіяльності дітей, проте це відбувалося не навмисно, а через брак досвіду та матеріального підгрунтя. Проте вони повністю усвідомили шкідливість своїх помилок, яких не припустяться в подальшому. У зв`язку з викладеним просять про відмову в задоволенні позову. Представники третіх осіб - комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради, органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, до суду не з`явились. Комунальна установа «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко» надала суду заяву про вирішення справи у відсутність її представника. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору без участі представників третіх осіб. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а. с. 5), а відповідач [PERSON] - матірью і [PERSON] , [INFO] (а. с. 5, зворотний бік). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей Стаття Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Як на обставини, які свідчать про нехтування відповідачами означеним обов`язком, позивач посилається на недостатнє піклування з боку відповідачів по відношенню до своїх дітей, що потягло наслідки у вигляді захворювань дітей. Суду надані фактичні дані про перебування дітей в медичних закладах у зв`язку з виявленими у них хворобами. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідачів до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Проте суд, вирішуючи цей спір, знаходить за можливе не використовувати вказані докази на користь задоволення позову, виходячи з такого. Як зазначено судом, ігнорування батьків свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Між тим відповідачі в судовому засіданні, визнаючи факти проявів недостатнього піклування про дітей, виказують ознаки каяття, обіцяють змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. Означені обставини, на думку суду, свідчать не про злісне ухилення від здійснення батьківського обов`язку, а про вину у формі необережності, яка характеризується недбалістю по відношенню до можливості настання несприятливих для дитини наслідків, і грунтується на недостатньому життєвому досвіді батьків, недостатньому усвідомленні ними обсягу своїх обов`язків, недостатньо розвинутому почутті відповідальності, а також відсутності майнових можливостей для забезпечення повноцінного розвитку дітей. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як злісне невиконання батьками своїх обов`язків та їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення. Відповідачі ж, відвідуючи всі судові засідання в справі та послідовно заявляючи про невизнання позову і неприпустимість для них думки про перспективу бути розлученими з дітьми, виказали своє відношення до можливого застосування до них вказаного заходу впливу, що, на думку суду, є підставою для надання їм шансу змінити свою поведінку по відношенню до виконання батьківського обов`язку. На користь того, що відповідачі усвідомлюють зміст своїх обов`язків та мають потяг до спілкування з дітьми, свідчить і інформація виховної установи про відвідування батьками дітей, а також пояснення відповідачів з цього приводу (а. с. 87). При цьому суд звертає увагу на те, що [INFO] року є датою останнього відвідування не тому, що з вказаного часу відповідачі не бачились з дітьми, а тому, що сама довідка надана 22 листопада 2018 року. На наведений висновок суду не впливає зміст висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав (а. с. 24-25), наявність якого є обов`язковою при розгляд справ цієї категорії, оскільки жоден з джерел доказів не може мати для суду наперед встановленої сили, а вирішення питання про припинення важливого права людини, що грунтується на відносинах кровної спорідненості, не може бути продиктовано самими лише формальними міркуваннями. Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дітей, що є непричетними до ситуації, яка склалася, на спілкування з батьками та розвиток і виховання в сім`ї, тому таке обмеження прав дитини за умови, що батьки виказують почуття любові і потягу до дітей, на думку суду, є неприпустимим. Як зазначено судом, діти відповідачів наділені статусом дітей, що опинилися в складних життєвих обставинах (а. с. 9 та його зворотній бік). Захист прав та інтересів дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, внормований статтею 231 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю в процесі своєї професійної діяльності здійснюють заходи з виявлення дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, надають їм комплекс послуг у межах повноважень, визначених законодавством, інформують інших суб`єктів, органи опіки та піклування в разі необхідності здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам чи притягнення їх до відповідальності. Уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, зобов`язані в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. Зі змісту наведеної статті законодавства про охорону дитинства, яка майже повністю процитована судом, випливає, що закон покладає на органи, уповноважені на здійснення захисту інтересів дитини, зобов`язання здійснювати комплекс дій, спрямованих на подолання складної або кризової ситуації, в якій опинилась дитина. Обов`язок надання батькам та особам, які їх замінюють, допомоги у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захисту права сім`ї, сприяння розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми встановлений і статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства». Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України. Первинним при цьому є не притягнення батьків до відповідальності, яке вказаною нормою також передбачено як захід забезпечення благополуччя дітей, коли вичерпані інші заходи розв`язання ситуації, а здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам. Між тим, судом встановлено, що означений обов`язок органом опіки та піклування виконаний не в повному обсязі, а заходи подолання ситуації звелися лише до складання актів обстеження умов проживання дітей (а. с. 10, 11, 13) та покладання на батьків всієї відповідальності за ситуацію, яка склалася, шляхом ініціювання позбавлення їх батьківських прав. Заходи ж надання батькам допомоги, як приписано законом, орган опіки та піклування не здійснював. Дійшовши висновку про недоцільність застосування найбільш суворого заходу впливу на батьків, суд враховує і відомості про особи відповідачів, які не лише не страждають від захворювань, що створюють небезпеку для оточення, а взагалі вживають засобів, що згубно впливають на розвиток особистості. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. У зв`язку з викладеним, відмовляючи в задоволенні позову, суд вважає за необхідне попередити відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а також покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ними батьківських обов`язків в подальшому.

Outcome: dismissed