Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. Свої позовні вимоги обгрунтував тим, що він 29.07.2012 року позичив [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 євро і 1100 грн. Даний факт підтверджується складеною відповідачем власноруч та підписаною розпискою, згідно якої остання зобов`язується повернути позивачу дану суму коштів у вересні 2012 року. [PERSON] 05.07.2013 року знову позичила у нього 10000 доларів США. Дані обставини також підтверджуються складеною нею власноруч та підписаною розпискою, згідно якої остання зобов`язується повернути дану суму коштів до 05.07.2014 року. Однак, [PERSON] до теперішнього часу борг не повернула та в добровільному порядку відмовляється його повертати. Просив стягнути з відповідача у його користь 3000 євро, що становить на момент звернення, згідно офіційного курсу НБУ, 90000 грн. і 1100 грн. та 10000 доларів США, що становить на момент звернення, згідно офіційного курсу НБУ, 260000 грн. Крім того, просив стягнути у його користь 10000 грн. моральної шкоди та 3611 грн. витрат по оплаті судового збору. Позивач в судове засідання не з`явився. Від нього надійшла заява, у якій він просив справу розглядати без його участі, позов підтримує, просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій він зазначив, що позов не визнає, оскільки згідно тексту розписки від 29.07.2012 року відповідач взяла на себе обов`язок повернути кошти у розмірі 2000 євро та 1100 грн. до вересня 2012 року, однак позивач просить стягнути з останнього 3000 євро та 1100 грн. Ймовірно, що позивач виходив із того, що у нижній лівій частині розписки міститься фраза: «Взяла 1000 євро», однак [PERSON] від позивача коштів по даній розписці не отримувала. Разом з тим, остання віддала частину коштів у розмірі 1500 доларів США за розпискою від 05.07.2013 року, однак позивач відмовився зазначати про повернення вказаної суми у тексті розписки, вказавши, що ця сума повернених коштів йде на погашення відсотків за користування позикою, однак у розписці не обумовлено нарахування будь-яких відсотків. Крім того, ні текстом розписки, ні нормами Закону, що регулюють дані правовідносини, не встановлено право на відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання зобов`язань за договором позики. Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди не обгрунтована позовною заявою. Також представником відповідача до суду подано заяву про застосування строку позовної давності, у якій просив у задоволенні позову відмовити за пропуском строку позовної давності та заяву про розгляд справи без його участі. \~ \~ \~ \~ 25.05.2018 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі. \~ \~ \~ \~22.06.2018 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду. Суд, дослідивши подані сторонами письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких\~ґрунтуються позовні вимоги та відзив\~на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та спору по суті приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 5, 12, 13, 81, 82, 262 ЦПК України, суд розглядає\~справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим;\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Під час розгляду справи судом установлено, що 29.07.2012 року відповідач склала розписку, за якою зобов`язалася повернути позивачу отримані в позику 2000 євро та 1100 грн. до вересня 2012 року. У нижній лівій частині розписки міститься фраза: «взяла 1000 євро». Позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення з відповідача в його користь 3000 євро та 1100 грн., згідно розписки від 29.07.2012 року, надавши суду лише копію даної розписки (а.с.8). Постановою ВС від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц встановлено, що: «Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки». Суд, у визначеному чинним цивільним процесуальним законодавством порядку, оцінив копію розписку від 29.07.2012 року та дійшов висновку, що вона не містить відомостей щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у розмірі 3000 євро та 1100 грн. у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів у розмірі, який просить стягнути позивач. Встановивши, що згідно з копією розписки від 29.07.2012 року не доведено існування між сторонами правовідносин за договором позики у розмірі 3000 євро та 1100 грн., чим мотивовано позов, оскільки копія даної розписки містить інформацію про позику у розмірі 2000 євро, є наявні виправлення та є незрозумілим суду запис «взяла 1000 євро». Крім того, відсутність оригіналу даної розписки ставить під сумнів дійсність змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов, що є порушенням ст. 1046, 1047 ЦК України. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів у розмірі 3000 євро та 1100 грн. на підставі розписки від 29.07.2012 року, слід відмовити у зв`язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог. Також судом установлено, що 05.07.2013 року відповідач склала розписку, за якою зобов`язалася повернути позивачу отримані в позику 10000 доларів США до 05.07.2014 року, що підтверджується копією даної розписки (а.с.9). У відзиві на позовну заяву, поданому представником відповідача, останній не заперечує факт отримання [PERSON] 10000 доларів США згідно розписки від 05.07.2013 року. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, оскільки представником відповідача не заперечується факт надання розписки від 05.07.2013 року та отримання в борг грошей, і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погашення боргу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. \~ \~ \~ \~Разом з\~тим,\~25.06.2018\~року представником\~відповідача подано\~заяву про\~застосування строку\~позовної давності\~до позовних\~вимог позивача\~про стягнення\~боргу за\~договорами позики\~від 29.07.2012\~року та\~05.07.2013\~року та\~просив відмовитиу задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 261 ЦПК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як вбачається із змісту копії розписки від 05.07.2013 року, відповідач зобов`язався повернути позику протягом одного року, тобто у строк до 05.07.2014 року включно. Отже, починаючи з 06.07.2014 року почався перебіг загального трьохрічного строку позовної давності, який закінчився 06.07.2017 року. З позовом [PERSON] звернувся в суд 23.05.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів переривання або зупинення строків позовної давності, а тому, беручи до уваги, що позовні вимоги про стягнення коштів у розмірі 10000 доларів США на підставі розписки від 05.07.2013 року є обґрунтованими, однак заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якої зробив заяву представник відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення боргу на підставі розписки від 05.07.2013 року у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відшкодування моральної шкоди як правовий наслідок порушення зобов`язання настає у разі встановлення цього договором або законом (стаття 611 ЦК України). Оскільки копія розписки від 29.07.2012 року не доводить існування між сторонами правовідносин за договором позики та стягнення коштів по копії розписки від 05.07.2013 року заявлено поза межами строку позовної давності, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Оскільки суд у задоволенні позову відмовляє, судові витрати слід залишити за позивачем. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного, відповідно до ст. 23, 207, 252-255, 256, 261, 267, 527, 545, 611, 1046, 1047 ЦК України,

Outcome: dismissed