Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства «ІЛОТ» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та стягнення збитків, посилаючись на те, що йому належить на праві власності земельна ділянка, площею 8,2421. Між ним та відповідачем була досягнута усна домовленість, щодо якої відповідач з 2010 року обробляв його земельну ділянку. В серпні 2014 року позивач вирішив самостійно обробляти земельну ділянку, так як відповідач не сплачував йому орендну плату. Відповідач його повідомив, що між ними укладений договір оренди землі на 10 років. В вересні 2014 року позивач звернувся до відділу Держкомзему, де дізнався, що 16.01.2012 року було укладено договір оренди земельної ділянки між позивачем та відповідачем, за номером [NUMBER], зареєстрований у відділі Держкомзему у Токмацькому районі за №23252844001359, та отримав його копію. Однак, такого договору він не укладав та нікому не надавав таких повноважень. Оскільки договір оренди земельної ділянки укладений без його відома та поза його волею, просить на підставі ч.1 ст.215 ЦПК України визнати цей договір недійсним. Крім того, відповідач орендну плату по спірному договору йому не сплачував. Тому відповідач завдав йому збитків у формі упущеної вигоди (недоотриманих доходів) в розмірі 20100 грн. З наступного розрахунку: відповідач сплачує орендну плату іншим орендодавцям по договором оренди землі в розмірі: 2012 року - 6700 грн., 2013 року - 6700 грн., 2014 року - 6700 грн. 23.03.2015 року позивач змінив заявлені позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір оренди землі, скасувати його державну реєстрацію, стягнути збитки в розмірі 17681,64 грн. та судові витрати. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Селянського фермерського господарства «ІЛОТ» у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] є власником земельної ділянки площею 8,2421 гектарів, яка розташована на території Новенської сільської ради Токмацького району, за межами населеного пункту, за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 25.05.2010 року. 26.03.2012 року відділом Держкомзему у Токмацькому районі Запорізької області за №23252844001359 зареєстровано договір оренди землі № [NUMBER] від 16.01.2012 року, за яким вищезазначену земельну ділянку, належну на праві власності [PERSON], передано в оренду строком на 10 років Селянському фермерському господарству «ІЛОТ». Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірний, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до положень ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання правочину недійсним (ч.3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України). Згідно ч.2 ст.207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеними, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 203 ч. 4 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Як передбачено ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди укладається в письмовій формі. Статтею 18 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема п.8, визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно ж до висновку судової почеркознавчої експертизи Д/№35 від 04.02.2015 року підпис від імені [PERSON] в договорі оренди землі № [NUMBER] від 16.01.2012 року, у Акті прийому-передачі земельної ділянки, у Акті визначення меж земельної ділянки - виконані не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, оскільки позивач як орендодавець не підписував спірний договір оренди, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, є всі правові підстави вважати доведеною відсутність у нього волевиявлення на укладення цього договору та невідповідність спірного договору вимогам чинного законодавства щодо його форми, виходячи з положень передбачених ч.1 ст.215 ЦК України, тобто визнання недійсним у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених ч.3, 4 ст.203 цього Кодексу. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків, що йому були завдані відповідачем, який без законних підстав користувався його земельною ділянкою, які складаються з орендної плати, що він отримав би при передачі земельної ділянки у оренду. Як встановлено судом, належна позивачу земельна ділянка у період з 2010 року по теперішній час перебуває у користуванні Селянського фермерського господарства «ІЛОТ», що сторонами не заперечувалося. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якщо її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 ст. 157 ЗК України передбачено, що відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють орган виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів. Указом Президента України від 02.02.2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» запроваджена плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки Згідно інформаційного листа Управління Держземагенства у Токмацькому районі Запорізької області від 20.03.2015 року, за 2012-2014 роки нормативна грошова оцінка земельної ділянки позивача становить 196462,71 грн. з урахуванням коефіцієнта індексації 3,2. При передачі своєї земельної ділянки в оренду позивач міг одержати у 2012, 2013, 2014 р.р. орендну плату у розмірі по 5893,88 грн. за кожен рік, а загалом за період 2012-2014 р.р.- 17681,64 грн. Проте, позивач за вказаний період не отримав від відповідача орендну плату за користування його земельною ділянкою. Таким чином, сума збитків за вказаний період, яка підлягає відшкодуванню, складає 17681,64 грн. Таким чином, оцінюючи всі докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем при звернені до суду було понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн., витрати зі сплати вартості робіт по проведенню судової почеркознавчої експертизи Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром в Запорізькій області Д/№ 35 від 04.02.2015 року у розмірі 908,58 грн., що підтверджується квитанціями. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача вказані судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved