Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування після смерті свого сина на житловий будинок та земельні ділянки. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 18 березня 2014 року помер його син [PERSON], а після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 63,4 кв.м; приватних земельних ділянок площею 0,25 га та 0,1498 га, які розташовані в с. Башмачка, вул. Кірова, буд. 36 Солонянського району Дніпропетровської області. Позивач зазначає, що оскільки він є батьком померлого, то відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги та в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України подав заяву до приватного нотаріуса про прийняття спадщини, однак був повідомлений про те, що відповідач також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Вважає, що відповідач порушила право позивача на спадкування всієї маси спадкового майна, як такого що належало виключно спадкодавцю на праві особистої приватної власності, оскільки 01 грудня 2012 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між відповідачкою та сином позивача, а спірне спадкове майно було придбано померлим у два етапи. Спочатку 11 серпня 2012 року між сином позивача та [PERSON] був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомості, а 13 березня 2013 року були укладені та нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку № 36 по вул. Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, та земельних ділянок площею 0,25 та 0,1498 га. При цьому позивач посилається на те, що вказане майно було придбано його сином за кошти, які належали йому особисто, оскільки були надані позивачем сину на підставі розписок від 09 серпня 2012 року на суму 32\~000 гривень та 29 листопада 2012 року на суму 108\~000 гривень, що підтверджує придбання сином майна на загальну суму 64\~000 гривень, які були сплачені за договорами купівлі-продажу. На підставі зазначеного, з посиланням на ст.57 СК України, вважає, що придбане в шлюбі майно не є спільним сумісним майном, оскільки було придбане за особисті кошти [PERSON], який помер, а відповідач не є його спадкоємцем у звязку із розірванням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19 лютого 2014 року, на підставі чого вимушений звернутися з вказаним позовом до суду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених в позові, просив його задовольнити посилаючись на те, що його син [PERSON] був інвалідом ІІІ групи по зору та вони разом вирішили купити житло для [PERSON]. [PERSON] не мав коштів для купівлі будинку, то батько та син вирішили укласти договір позики, відповідно до якого позивач надав своєму сину в борг 140\~000 гривень для укладання договору купівлі-продажу будинку та земельних ділянок з умовою про повернення грошових коштів. При цьому позивач посилався на те, що гроші надавав сину в той час, як він не перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, на підставі чого вважає, що спадкове майно було придбане його сином хоча і в період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, проте за кошти, що належали особисто його сину, а тому вказане майно є особистою власністю його померлого сина. Представник позивача Текут?єв Є. Ю., який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15 травня 2014 року (а.с.37-38), в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, вважав, що матеріалами справи доведений факт придбання житлового будинку та земельних ділянок за кошти, що належали особисто сину позивача, а тому вражає, що позивач є спадкоємцем цього майна. Відповідач [PERSON], якій неодноразово судом розяснювалося право мати перекладача, оскільки вона посилалася на те, що не розуміє українську мову, а також право на отримання правової допомоги, в судовому засіданні 23 жовтня 2015 року заперечувала проти позову, надавши письмові заперечення (а.с.173-174), згідно яких вважає, що договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок були укладені та зареєстровані 13 березня 2013 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який помер. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям у шлюбі належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку, а розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. На підставі зазначеного просила відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачки адвокат [PERSON], яка діяла на підставі угоди про надання юридичної допомоги від 08 червня 2014 року, ордеру, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.62-65), повноваження якої були припинені згідно додаткової угоди від 05 жовтня 2015 року (а.с.182) в судовому засіданні 23 липня 2015 року не погодилася з предявленим позовом з посиланням на наступне. Представник відповідачки посилалася на те, що остання проживала з [PERSON], який помер у 2014 році без реєстрації шлюбу до 2012 року протягом 6 років. Продавець продала будинок за 17 тисяч доларів США по курсу, а батько відповідачки приїздив в липні 2012 року дивитися на будинок, домовлятися з продавцем. В серпні 2012 року домовилися про аванс в розмірі 32\~000 гривень, а відповідачка дала [PERSON] свої власні 2 тисячі доларів США для оформлення авансу. Після передачі авансу [PERSON] та [PERSON] вирішили зареєструвати шлюб щоб купити будинок вже у шлюбі і в грудні 2012 року одружилися. Представник відповідачки посилалася на те, що батько відповідачки надав 6 тисяч доларів США дочці для купівлі будинку, а 400 доларів США [PERSON] зайняла у своєї подруги. Всього на купівлю будинку [PERSON] надала 8400 доларів США, іншу суму надав [PERSON]. При цьому представник відповідача повідомила суду, що їй відомо про існування розписок, відповідно до яких [PERSON] отримав у борг від свого батька грошові кошти для купівлі спірного майна, проте вона не визнає їх, а заявляти клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи не буде, оскільки вона дорого коштує. Також повідомила суду, що відповідач зверталася до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину однак відповідач не є спадкоємицею померлого [PERSON], а є співвласницею спірного майна, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину спірного майна. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 липня 2015 року повідомив суду, що він є другом дитинства позивача, добре знає його сім?ю, в тому числі і сина [PERSON], який помер в 2014 році. Свідок повідомив, що йому відомо зі слів [PERSON], що останній бажав купити будинок та одружитися, а тому попросив у батька гроші на купівлю нерухомості, яких у нього не було. Свідок був присутній під час того, як батько передавав [PERSON] у борг двома частинами грошові кошти приблизно на загальну суму більше ніж 130\~000 гривень, при цьому передача грошей оформлювалася розписками, які [PERSON] власноручно писати не міг, оскільки погано бачив на одне око, а гроші надавалися батьком в 2012 році в національній валюті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 липня 2015 року повідомив суду, що є батьком відповідачки та йому відомо, що його дочка жила з [PERSON] приблизно 6 років до моменту укладання шлюбу та вони разом вирішили придбати будинок. Свідок повідомив, що їздив до с. Башмачка оглядати будинок, який хотіли купити діти, він всім сподобався, а [PERSON] дав продавцю аванс, при цьому чиї це були кошти особисто [PERSON] чи спільні кошти з дочкою свідка свідку не відомо. Також свідок повідомив суду, що йому було відомо вартість будинку 17 тисяч доларів США, а його дочка давала на зберігання батьку гроші, які накопилися в розмірі 3 тисяч доларів США, які вона попросила дати в лютому 2013 року для укладання основного договору купівлі-продажу. Свідок повідомив суду, що також дав дочці 3 тисячі доларів США для купівлі будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 липня 2015 року повідомила суду, що є подругою відповідачки та їй відомо, що з 2005 року [PERSON] жила з [PERSON] без реєстрації шлюбу. В лютому 2013 року відповідач поросила в борг у свідка 400 доларів США для купівлі будинку, оскільки не вистачало зібраних коштів, які [PERSON] зберігала у батька. Свідку відомо, що кошти за які вони купували будинок були спільними коштами [PERSON] та [PERSON], а шлюб вони уклали спеціально для того, щоб майно було їхнім спільним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23 жовтня 2015 року повідомила суду що у 2012 році вона вирішила продати будинок своє померлої матері та дала обяву про продаж. Знайшлися покупці в особі [PERSON] та [PERSON], вони оглянули будинок, домовилися про його вартість - 17 тисяч доларів США. Свідок повідомила, що спочатку посередники, які приймали участь в продажу будинку, запропонували покупцям передати їй частину грошей за будинок шляхом оформлення попереднього договору в простій письмовій формі, на що вона погодилася та [PERSON] надав їй гроші, суму вона не памятає. Але, згодом продавець забажала оформити у нотаріуса попередній договір, на що [PERSON] погодився і вони укладали такий договір в нотаріальні конторі, відповідно до умов якого продавець повинна була оформити всі документи до нового року і продати будинок. Під час оформлення попереднього договору гроші також їй передавав [PERSON] та весь час говорив, що купує будинок за кошти своїх батьків, які вони йому надали. Свідок повідомила суду, що оскільки вона продавала свою спадщину, то оформити документи на будинок до нового року вона встигла, а на земельні ділянки ні, тому основні договори купівлі-продажу були укладені в березні 2013 року під час якого [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час передачі коштів за будинок та земельні ділянки [PERSON] говорив, що це гроші які надали йому батьки, а [PERSON] сперечалася з ним з приводу оформлення договорів та бажала щоб і вона була записана співвласницею. Свідок на той час зі слів [PERSON] зрозуміла, що гроші на придбання майна надавали йому його батьки. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, свідків, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії ІV-КИ №253009, виданого Жовтневим відділом запису актів цивільного стану м. Дніпропетровська 26 лютого 1982 року батьком [PERSON], [INFO] є [PERSON] (а.с.95,106-108). Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №553799, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 19 березня 2014 року [PERSON] помер 18 березня 2014 року (а.с.7), що підтверджується актовим записом про смерть №473 від 19 березня 2014 року (а.с.121,125). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року було встановлено факт місця відкриття спадщини після померлого [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.116). Судом встановлено, що позивач згідно зі ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги, оскільки є батьком померлого, прийняв її згідно зі ст. 1269 ЦК України, у звязку з чим 16 квітня 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про прийняття спадщини (а.с.93,104), де була відкрита спадкова справа №15/2014 (а.с.99). Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина (а.с.116), а відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у який беруть участь ті самі особи. Під час розгляду справи судом було встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] також є його мати [PERSON]. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, а відповідно до ст. 1273 ЦК України якщо спадкоємець протягом цього строку, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. [PERSON] зі спадкової справи, наданої на запит суду, вбачається, що з завою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулися лише позивач та відповідач (а.с.93,104,109), то суд приходить до висновку про те, що інші спадкоємці не реалізували своє право на прийняття спадщини, а тому не прийняли її у встановлений законом строк. Також судом встановлено, що 13 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га, приватної земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1225081000:03:001:0215 та приватної земельної ділянки площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1225081000:03:001:0216, які розташовані по вулиці Кірова, будинок 36 в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.11-12,15-16,21-22). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а згідно ст. 125 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Вказані договори купівлі-продажу були зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, про що свідчать Витяги №№1180377, 1181447, 1182486 від 13 березня 2013 року (а.с.13-14,17-18,23-24), а тому суд приходить до висновку про набуття спадкодавцем права власності на зазначене майно у встановленому законом порядку. Судом було встановлено, що 01 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ №240783, виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.29), а 19 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ №197560 від 19 лютого 2014 року, виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.30). Таким чином, договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок були укладені під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню. Судом встановлено, що 09 серпня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, оформлений розпискою на суму 32\~000 гривень з умовою повернення позики в строк до 01 вересня 2014 року, а 29 листопада 2012 року на суму 108\~000 гривень з умовою повернення позики в строк до 29 листопада 2014 року(а.с.27,28). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до п. 5 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гривень, а отже договір позики на суму, що перевищує не менш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 170 гривень, повинен укладатися в письмовій формі. Таким чином, судом було встановлено, що [PERSON] у борг було отримано від позивача 140\~000 гривень для надання авансу та основної суми за купівлю будинку та двох земельних ділянок у [PERSON] в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, якими він і розрахувався з продавцем, що вона як свідок підтвердила в судовому засіданні. Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено, що позивач надав своєму сину в позику грошові кошти в розмірі 140\~000 гривень саме для купівлі спірного майна, що підтверджується відповідними розписками, які не оспорювала відповідач, то суд приходить до висновку про те, що вказана майно хоча і було придбане під час перебування [PERSON] з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, проте остання не довела суду іншого джерела походження грошових коштів для купівлі майна ніж кошти, що належать особисто чоловікові та були надані йому його батьком позивачем по справі. Пунктом 12 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено, що за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК України при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК України спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. На підставі наведеного, суд вважає, що [PERSON] належними та допустимими доказами довів належність коштів, за які здійснювалася купівля спірного майна особисто його сину, а відтак, презумпція права спільної сумісної власності на цей будинок та земельні ділянки спростована і існують правові підстави для задоволення позову в частині визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно в порядку спадкування. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, у звязку з чим в порядку спадкування за законом необхідно визнати за позивачем право власності на житловий будинок № 36 в с. Башмачка Солонянського району та земельні ділянки за вказаною адресою після смерті [PERSON], які належали йому на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. На підставі викладеного,

Outcome: approved