Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і, з урахуванням збільшених позовних вимог, просить визнати незаконним пункт 1 розпорядження Радомишльського міського голови № 27к від 22.02.2016 року про його звільнення з посади директора міського комунального підприємства «Водоканал» м. Родомишль, розірвання з ним контракту на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України і ухвалити рішення про поновлення його на роботі з 24.02.2016 року на посаді директора міського комунального підприємства «Водоканал» м. Радомишль та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 24.02.2016 року по 20.05.2016 року у розмірі 30 047,32 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що з березня 2012 року по лютий 2016 року він працював за контрактом на посаді директора міського комунального підприємства «Водоканал» м. Радомишль, яке є комунальним і підпорядковане Радомишльській міській раді, її виконавчому комітету. Розпорядженням Радомишльського міського голови № 27к від 22.02.2016 контракт між сторонами було розірвано та [PERSON] з 23.02.2016 року звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Позивач зазначає, що це звільнення не було добровільним, а заяву про звільнення він написав під психологічним тиском, залякуванням і погрозами з боку міського голови [PERSON] і [PERSON], якого наступного дня було призначено на посаду директора МКП «Водоканал». Більше того, позивач зазначає, що написав заяву про звільнення, перебуваючи в хворобливому стані, в період тимчасової непрацездатності. Про факт незаконного звільнення та примушування до написання заяви під тиском як підтверджуючу обставину зазначає також те, що 13.01.2016 року за № 19 виконавчим комітетом Радомишльської міської ради було ухвалено рішення про затвердження контракту, а вже через місяць постало питання про звільнення, яке не розглядалося попередньо на виконавчому комітеті Радомишльської міської ради та не було погоджено членами виконавчого комітету. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та зазначили, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, так як заяву останній написав під тиском з боку Радомишльського міського голови [PERSON] і в заяві просив звільнити 22.02.2016 року, а звільнили його 23.02.2016 року, крім того, звільнення [PERSON] не було погоджено на сесії виконкому Радомишльської міської ради. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила та просить відмовити в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та надуманістю, крім того, вважає, що позивач без поважних причин пропустив місячний строк звернення до суду. Третя особа без самостійних вимог та він же представник відповідача [PERSON] також надав свої заперечення проти заявлених вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, та в судовому засіданні пояснив, що директор підприємства призначається та звільняється з посади за розпорядженням Радомишльського міського голови, трудовий договір між позивачем та відповідачем припинений за згодою сторін при дотриманні вимог чинного законодавства. Звільнили [PERSON] за домовленістю з 23.02.2016 року так як при звільненні необхідно за добу повідомляти про наступне вивільнення працівників податкову. Про свою хворобу [PERSON] нікого не повідомляв, лікарняний в бухгалтерію підприємства не надавав, відпрацював як 22 так і 23 лютого повний робочий день. Крім того вважає, що позивачем пропущено місячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права, а саме: в день звільнення 23.02.2016 року [PERSON] отримав розрахунок, трудову книжку, ніяких відомостей щодо знаходження його на лікарняному не надавав. Проживання [PERSON] в березні, квітні і травні 2016 року в м. Носівка Чернігівської області спростовує тим, що в цей час він приймав активну участь в громадсько-політичному житті міста Радомишль, звертався із заявами до міського голови, крім того, приймав участь у роботі сесії 25.02.2016 року, 14.04.2016 року. Допитаний в режимі відеоконференцзвязку депутат Носівської міської ради [PERSON] повідомив суду, що 19.05.2016 року за місцем проживання Гапона він склав Акт про проживання [PERSON] в м. Носівка певний час, конкретні дати проживання були записані зі слів [PERSON], а свідки, які були присутні при цьому, підтвердили цю інформацію. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що 22.02.2016 року він чув розмову на підвищених тонах в кабінеті міського голови [PERSON], але в кабінет не міг зайти, так як двері були зачинені. Про те, що [PERSON] змусили написати заяву про звільнення дізнався зі слів останнього після того, як він вийшов з кабінету міського голови, а 24.02.2016 року [PERSON] повідомив [PERSON], що він знаходиться на лікарняному. Допитана в якості свідка секретар міської ради [PERSON] повідомила суду, що вона готувала проект розпорядження про звільнення [PERSON] на підставі заяви останнього про звільнення за згодою сторін від 22.02.2016 року. Зазначила, що вказану заяву [PERSON] не відкликав, а звільнений останній з 23.02.2016 року, в звязку з необхідністю за добу повідомляти податкову про наступне звільнення працівників. Про те, що [PERSON] знаходився на лікарняному їй не було відомо. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] головний бухгалтер МКП «Водоканал», [PERSON] юрист МКП «Водоканал», [PERSON] економіст МКП «Водоканал», надали суду пояснення, із яких вбачається, що про своє звільнення [PERSON] їм повідомляв, але про примушування його до написання заяви не говорив, про знаходження на лікарняному [PERSON] також нікого із них не повідомляв, 22.02.2016 та 23.02.2016 року [PERSON] знаходився на роботі повний робочий день, при спілкуванні з ним ніхто із вказаних свідків хворобливого стану у [PERSON] не помічав, листок непрацездатності до бухгалтерії останній не подавав. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представників відповідача та третю особу, показання свідків, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. За умовами ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 10, 11, 57-59, 60, 66 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 13.03.2012 року Розпорядженням Радомишльського міського голови від 13.03.2012 року № 15к «Про прийняття на роботу [PERSON]» [PERSON] з 13.03.2012 року на контрактній основі було призначено директором міського комунального закладу «Водоканал» (а.с. 7,40,41). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 22.02.2016 року подав міському голові заяву, в якій просив звільнити його із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.43). Вказаний текст заяви [PERSON] та резолюція міського голови [PERSON] від 22.02.2016 року свідчать саме про те, що мова йшла про звільнення позивача саме за п. 1 ст. 36 КЗпП України. В цей же день Розпорядженням Радомишльського міського голови від 22.02.2016 року № 27к «Про звільнення з роботи [PERSON] та прийняття на роботу [PERSON]» на підставі заяви розірвано контракт з директором міського комунального підприємства «Водоканал» [PERSON] з 23.02.2016 року за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Цим же розпорядженням [PERSON] на підставі заяви прийнято на роботу директором міського комунального підприємства «Водоканал» з 24.02.2016 року (а.с.42). Згідно наданої копії табелю обліку використання робочого часу за лютий місяць 2016 року, затвердженого і підписаного особисто директором МКП «Водоканал» [PERSON] останній відпрацював 22 та 23.02.2016 року повний робочий день (а.с.72-73). У ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, з керівником міського комунального підприємства «Водоканал» [PERSON] було укладено контракт, який від Органу управління майном підписаний міським головою [PERSON]. Дія цього контракту зазначена з 13.01.2016 року по 31.12.2017 року (а.с.11). У підпункті «б» пункту 25 контракту сторонами погоджено, що цей контракт припиняється за згодою сторін (а.с.10). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є, серед іншого, угода сторін. Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін). Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП\~ (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Позивач, вказуючи на незаконність розпорядження від 22.02.2016 року № 27к, у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав суду доказів анулювання досягнутої сторонами домовленості про його звільнення. Посилання представника позивача на те, що в заяві [PERSON] просив його звільнити з 22.02.2016 року, а фактично його звільнили з 23.02.2016 року, а отже дата звільнення не відповідає узгодженій сторонами спростовуються наступним. Працівник не може бути звільнений за п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін, якщо у однієї із сторін відсутня воля (спрямованість дій) і бажання припиняти трудові правовідносини, вона не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом та не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Із тексту написаної [PERSON] заяви про звільнення вбачається, що він просить звільнити його «…з посади директора за згодою сторін» крапка. Далі стоїть дата 22.02.2016 року (а.с.43). Як вбачається, в реченні відсутній прийменник «з», який в цьому випадку мав би вказати на конкретну дату, з якої має відбутися звільнення. В той же час, враховуючи наявність дати написання заяви [PERSON], дату накладеної резолюції про підготовку наказу, винесення 22.02.2016 року міським головою розпорядження № 27к про розірвання контракту з [PERSON] з 23.02.2016 року за згодою сторін, з яким [PERSON] був ознайомлений і крім підпису про ознайомлення ніяких заперечень чи своєї незгоди не зазначив (а.с.43), враховуючи затверджений самим [PERSON] табель обліку робочого часу, де останнім його робочим днем зазначено 23.02.2016 року (а.с.73), суд прийшов до висновку про наявність домовленості сторін щодо припинення трудових правовідносин саме з 23.02.2016 року. При цьому угода на припинення трудових відносин, волевиявлення сторін, їх дії на досягнення цієї мети виражені в заяві позивача на звільнення за угодою сторін, резолюції керівника юридичної особи, якою погоджена заява, і відповідне розпорядження про звільнення. Сукупність цих активних дій сторін спору свідчить про досягнення домовленості між сторонами щодо дати і умов звільнення. Під час розгляду справи, позивачем не було надано, а судом не здобуто достеменних та переконливих доказів того, що заяву про звільнення з займаної посади позивач написав під психологічним тиском, примусом, залякуванням та погрозами чи перебуваючи в хворобливому стані. Посилання на те, що 13.01.2016 року за № 19 між сторонами було укладено контракт, а вже через місяць постало питання про його звільнення не свідчить про незаконність звільнення і примушування до написання заяви. Також суд критично оцінює як доказ надану в судовому засіданні представником позивача копію заяви [PERSON] про прийняття останнього на посаду директора МКП «Водоканал» з 23.02.2016 року, на якій проставлено резолюцію «до наказу» і яка датована 22.02.2016 року. При цьому суд звертає увагу на те, що МКП «Водоканал» являється стратегічним для м. Радомишль підприємством, від діяльності якого залежить водопостачання усіх мешканців міста та установ, підприємств, організацій на території м. Радомишль, тому питання призначення керівника мало вирішуватися оперативно. Згідно виданого розпорядження від 22.02.2016 року за № 27к контракт з директором МКП «Водоканал» [PERSON] розірвано з 23.02.2016 року за згодою сторін, а прийнято на роботу директором МКП «Водоканал» [PERSON] з 24.02.2016 року і в цьому ніяких порушень вимог законодавства не вбачається. Отже, судом встановлено, що контракт з позивачем розірвано з 23.02.2016 року за згодою сторін, що підтверджується власноручно написаною заявою [PERSON] від 22.02.2016 року та накладеною резолюцією керівника та виданим 22.02.2016 року розпорядженням № 27к (а.с.42,43). Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату звільнення позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 22.02.2016 року, що стверджується листками непрацездатності серії АГТ № 931871 та серії АГЮ № 356896 (а.с.14,15). Щодо посилання позивача на незаконність його звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності, суд зазначає, що ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а позивача звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Викладене узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 року (справа № 6-19цс14). Крім того, як вбачається із наданих під присягою пояснень свідків посадових осіб МКП «Водоканал» про те, що [PERSON] перебував на лікарняному з 22.02.2016 року він нікого не повідомляв, знаходився в ці дні на роботі і по його вигляду хворобливого стану не вбачалося. Свідок [PERSON] в показах зазначив, що йому [PERSON] повідомив про знаходження на лікарняному 24.02.2016 року. Доводи позивача та його представника про надання запитів до Радомишльської районної державної адміністрації, Радомишльської міської ради, письмові заяви на адресу прокурора Житомирської області, начальника УСБ України в Житомирській області, начальника ГУ Національної поліції у Житомирській області про незаконне звільнення як доказ незаконного звільнення не заслуговують на увагу, оскільки направлення запитів до державних ораганів є правом кожного громадянина і вони правового значення для розгляду справи не мають. Посилання позивача та його представника як на підставу незаконного звільнення на те, що питання звільнення [PERSON] не розглядалося попередньо на виконавчому комітеті Радомишльської міської ради, не було погоджено членами виконавчого комітету нічим не обґрунтоване. Реалізуючи принцип демократизму в трудовому законодавстві, законодавець закріпив у п. 1 ст. 36 КЗпП України таку підставу розірвання трудового договору, як угода сторін. Підставою припинення трудового договору є волевиявлення обох сторін трудового договору на його припинення і анулювання цієї домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу й працівника. Не заслуговують також на увагу твердження щодо відсутності у міського голови повноважень під час звільнення з посади керівників комунальних підприємств з огляду на наступне. Згідно статей 8, 19 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський, селищний, міський голова призначає на посади та звільняє з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, крім керівників дошкільних, загальноосвітніх та позашкільних навчальних закладів. В той же час, в зазначеному законі відсутня вимога щодо попереднього погодження членами виконавчого комітету питання щодо звільнення з посад керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад. Таким чином, Радомишльський міський голова [PERSON] видав розпорядження № 27к від 22.02.2016 року про звільнення за угодою сторін з займаної посади директора міського комунального підприємства «Водоканал», що належить до комунальної власності територіальної громади з дотриманням повноважень, встановлених в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», а отже вимоги позивача про визнання незаконним п. 1 розпорядження Радомишльського міського голови № 27к про розірвання з [PERSON] контракту на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та поновлення останнього на посаді директора МКП «Водоканал» задоволенню не підлягають в звязку із безпідставністю. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 30 047,32 грн. не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З вищенаведеного вбачається, що лише в разі прийняття рішення про поновлення на посаді та скасування оскаржуваного наказу, суд стягує з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Щодо зазначеного представниками відповідача пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, суд звертає увагу, що згідно роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Судом не може бути відмовлено в задоволенні позову одночасно з двох взаємовиключних підстав - за недоведеністю вимог та у зв'язку із пропуском без поважних причин строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Враховуючи те, що на спірні правовідносини поширюється дія\~п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, суд приходить до висновку, про необхідність повернути позивачеві 551,20 грн. судового збору.

Outcome: dismissed