Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про виселення без надання іншого житлового приміщення, свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що на праві приватної власності йому належить квартира [ADDRESS], яка зареєстрована в Івано-Франківському ОБТІ та записана у книгу реєстрації за №6047. У вказаній однокімнатній квартирі зареєстрована та проживає без його згоди відповідачка. Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 21.10.2005р. та свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами припинено шлюбні відносини. Після припинення шлюбу протягом тривалого часу відповідачка систематично порушує правила співжиття в квартирі, робить неможливим для його власного проживання з нею в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу є безрезультатними, тому просить суд виселити [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просили суд відмовити, вважають позов надуманим та безпідставним, а наведені в ньому обставини не відповідають дійсності, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і є такими, що не підлягають до задоволення. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні вказали, що їм відомо зі слів [PERSON], що [PERSON] порушує правила співжиття в квартирі, псує майно в квартирі. Суд вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та свідків, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.02.1994р., квартира [ADDRESS] та зареєстрована в Івано-Франківському ОБТІ за номером №6047 належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 21.10.2005р. та свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 29.11.2005 року між сторонами припинено шлюбні відносини. Відповідно до свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 06.01.1996 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Згідно із відміткою у паспорті, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 44 на звороті) [PERSON] з 01.1995р. зареєстрована в квартирі [ADDRESS]. Таким чином, перебуваючи в шлюбі із позивачем [PERSON] вселилася до квартири [ADDRESS], як член сім'ї наймача і на протязі періоду перебування в шлюбних відносинах відповідачка користується вказаним вище житловим приміщенням. Під час розгляду справи у судовому засіданні встановлено, що відповідачка вселилася в дану квартиру за згодою наймача, тобто позивача [PERSON], а зареєстрована була в даній квартирі із дотримання встановленого порядку вселення та із ініціативи позивача. [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо нього [PERSON], злочину, однак йому було відмовлено у порушенні кримінальної справи за відсутністю у діях [PERSON] складу злочину. Відповідно до розписки [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи (а.с. 49) він 1.05.2007 року близько 17 год. 00 хв. напав на свою дружину [PERSON], [INFO] та наніс їй тілесні ушкодження. Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У відповідності до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р. (з наступними змінами та доповненнями) «Про деякі питання, шо виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. При цьому маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідачів і незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню, і відповідно до правил ст. 29 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо) повинен підтверджуватися письмовими доказами. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вжиті до відповідачки заходи попередження результатів не дали, відповідачка псує його жиле приміщення, тобто квартиру, що призводить її до руйнації, і це робить неможливим спільне проживання з нею в одній квартирі. Встановлено, що постановами дільничного інспектора Івано-Франківського МВ УМВС від 07.06.2007 року, від 22.09.2008 року, [PERSON] відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] на підставі ст. 6 п.2 КПК України, за відсутності в її діях ознак складу злочину. Згідно ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Такі самі положення закону закріплені у ст.405 ЦК України, згідно якого члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Як встановлено судом, під час перебування сторонами у шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO] який також зареєстрований в даній квартирі. Згідно заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 21 жовтня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 08.09.1994 року у відділі РАГСу Івано-Франківського міськвиконкому, актовий запис за №1194 - розірваний. Малолітнього на той час сина [PERSON] - [INFO] після розірвання шлюбу залишено проживати з матір'ю. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом вище зазначених правових норм, розірвавши 29.11.2005 року шлюб із позивачем [PERSON]., [PERSON] як колишній член сім'ї разом із сином [PERSON] не позбавлені права користування займаним житлом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а згідно ст.60 ЦПК України встановлено, що «кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу». Частиною п.2 ч.1 ст.3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Як вбачається із позовної заяви та долучених до неї документів, позивач [PERSON] посилається на ст. 116 ЖК України і просить суд виселити відповідачку з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Однак, [PERSON] не долучено жодних належних та допустимих доказів з приводу обставин про які він вказує та не надано письмових документів, які свідчать про систематичне руйнування чи псування [PERSON] жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичними порушеннями правил співжиття, яке робить неможливим для інших проживання зі відповідачкою в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, тому суд приходить до висновку, що підстав для виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] не має. На підставі ст. 47 Конституції України, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 р., ст.ст.64,109,116,156,157 ЖК України, ст.ст.405 ЦК України, ст.3,10,11,60,61,212 ЦПК України,

Outcome: dismissed