Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання майна спільною сумісною власністю та розподіл майна подружжя, набутого під час шлюбу, посилаючись на те, що вони з відповідачкою перебували у шлюбі з 23.09.2000 року по 28.12.2013 року. Під час шлюбу позивач з відповідачкою придбали кв. [ADDRESS] . Посилаючись на те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки є рівними, позивач просив визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі продажу квартири [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Арцизького арйонного нотаріального округу Міцул О.В. 24.12.2008 року удаваним, застосувавши до даного договору правила регулювання договору міни; визнання договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Арцизького арйонного нотаріального округу Міцул О.В. 24.12.2008 року за № 5000 недійсним; визнання за нею право власності в порядку спадкування. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що її матір [PERSON] була власницею кв. [ADDRESS] . У 2008 році вона домовилась з [PERSON] про обмін житла, [PERSON] передала у власність [PERSON] кв. [ADDRESS] , а остання передала [PERSON] кв. [ADDRESS] , однак з невідомих причин, вони приховали договір міни двома договорами купівлі-продажу. [PERSON] вважає, що таким чином були порушенні її права на спадщину, оскільки квартира [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] вибула з її власності, у зв`язку з чим вона звернулася до суду із вказаним позовом. Представник позивача, який також є представником відповідача за позовом третьої особи, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] просив відмовити повністю. Також, згідно наданого заперечення [PERSON] вважає позовні вимоги [PERSON] незаконними та необґрунтованими, оскільки вона не довела, що є єдиною спадкоємицею померлої [PERSON] , з позовної заяви не зрозуміло, яким чином та які саме норми права порушенні при укладенні угоди купівлі-продажу житла по [ADDRESS] . Відповідачка за первісним позовом та за позовом третьої особи [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з продовженням введення центральним та міськими органами влади карантинних заходів. Від представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку із введенням центральними та місцевими органами влади України карантинних заходів. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Арцизького районного нотаріального округу Міцул О. В. та представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування в судове засідання не з`явилися, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» від 11.03.2020 року № 211 з 12.03.2020 року до 03.04.2020 року на усій території України установлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 25.03.2020 року № 239, внесено зміни до\~постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року № 211\~та продовжено карантин до 24.04.2020 року на усій території України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 22.04.2020 року № 291, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211\~ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2»\~та продовжено карантин до 11.05.2020 року на усій території України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 04.05.2020 року № 343, внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211\~ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2»\~та продовжено карантин до 22.05.2020 року на усій території України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «COVID-19, спричиненої SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року № 392, дію карантину продовжено до 31.07.2020 року. Суд звертає увагу, що\~постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» від 04.05.2020 року № 343, внесено зміни до\~постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211\~ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-19), спричиненої SARS-CoV-2»\~\~та відповідно до підпункту 8 пункту 2 Постанови\~дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. На виконання\~Закону України від 30.03.2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)\~та відповідно до пункту 10 частини 1 статті 152, частини 5 статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус судів» Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 № 169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзвязку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду. Цим же законом внесені зміни до\~ЦПК України, зокрема частиною четвертою\~статті 212 ЦПК України\~у цій редакції передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному\~Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус»\~або Державною судовою адміністрацією Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша\~статті 44 ЦПК України). Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Оскільки учасники справи не добросовісно користувалися процесуальними правами, не цікавилися результатами розгляду цієї справи, свідомо затягують розгляд справи, яка вже тривалий час не може бути розглянута, у зв`язку з неодноразовим відкладенням за заявою [PERSON] та [PERSON] , а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки [PERSON] та представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] [PERSON] , враховуючи, що останні не були позбавлені права прийняти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференцзв`язку або поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Враховуючи викладене, суд вважає, що правових підстав для відкладення розгляду справи немає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі 910/8423/19. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані сторонами письмові докази, вважає, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із цивільного законодавства, пов`язані з розподілом майна подружжя, визнання договорів удаваними та недійсним, визнанням права власності, тому, при вирішенні спорів між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України (далі СК України) та Цивільним кодексом України (далі ЦК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про одруження 23 вересня 2000 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області укладено шлюб між [PERSON] - позивачем за первісним позовом, та [PERSON] відповідачкою за первісним позовом, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 68 (т. 1 а. с. 32). Внаслідок реєстрації шлюбу [PERSON] змінила дошлюбне прізвище на « [PERSON] ». Зі свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (т. 1 а. с. 7, 33). У зв`язку із реєстрацією шлюбу відповідачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на наявне « [PERSON] », що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (т. 1 а. с. 34). В період зареєстрованого шлюбу 24.12.2008 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 40, т. 2 а. с. 64, 163). Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15245618 від 16.07.2007 року зазначена квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2007 року, що також підтверджується Витягом з державного реєстру правочинів № 4280497 від 12.07.2007 року (т. 2 а. с. 165, 166). Допитана у якості свідка [PERSON] дала суду пояснення, що до реєстрації шлюбу з [PERSON] її бабуся подарувала частину будинку [ADDRESS] , однак не переоформила частину будинку на [PERSON] . В подальшому в період шлюбу вони вирішили продати чи обміняти частину будинку. Частину будинку обміняли з [PERSON] на квартиру. Були укладені договори купівлі-продажу, згідно яких бабуся продала частину будинку [PERSON] , а [PERSON] продала квартиру [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок, яка залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійних вимог [PERSON] , пояснила суду, що її матір [PERSON] придбала частину житлового будинку [PERSON] , а потім обміняли з [PERSON] на квартиру. Свідок [PERSON] пояснила, що більше 10 років тому вона написала об`яву про продаж квартири чи обмін з доплатою. Під вечір прийшли [PERSON] із [PERSON] подивитися квартиру, та запропонували обмін квартири. Грошей в них не було, виплачували гроші частинами. Оформили договір-купівлі продажу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України \~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 22, 30 постанови від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 755/4757/16. Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України відповідно до якої кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Враховуючи, що кв. [ADDRESS] , придбана у період шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , вона є спільною сумісною власністю та підлягає розподілу в рівних частинах, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та розподіл майна, набутого під час шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Щодо позовних\~вимог третьої\~особи,\~яка заявляє\~самостійних вимог\~щодо предмета\~спору [PERSON] про визнання правочину удаваним. З матеріалів справи вбачається, що 12.07.2007 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони був укладений договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 4280497 від 12.07.2007 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15245618 від 16.07.2007 року (т. 2 а. с. 164, 165, 166). 23.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 31/50 частин буд. [ADDRESS] (т. 2 а. с. 63, 163). Вказана частина будинку належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.1995 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21324328 від 18.12.2008 року (т. 2 а. с. 160-161, 162). Відповідно до п. 6.4. вказаного договору продавець та покупець стверджують, що договір цей не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається не про людське око, не приховує іншого правочину і відповідає нашим дійсним намірам створити для себе юридичні наслідки. Договір посвідчений приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Одеської області Міцул О.В., особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша\~статті 207 ЦК України). Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тлумачення\~статті 235 ЦК України\~свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі\~ст. 235 ЦК України\~має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Подібні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 761/12145/17 (провадження\~№ 61-11495св19), від 14 серпня 2019 року у справі № 369/11750/15-ц (провадження № 61-21383св18). Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України\~головною вимогою вчинення правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні спірного договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший правочин та який саме. Суд, дійшов висновку, що позовні вимоги третьої особи про визнання договору купівлі-продажу удаваним не підлягають до задоволення, оскільки\~третьою особою не доведено\~спрямованість волі сторін договору купівлі-продажу у момент його укладення на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені оспореним договором купівлі-продажу житлового будинку, намір приховати насправді вчинений правочин, а також настання між сторонами інших прав та обовязків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку сторони договору домовились щодо всіх істотних умов, які відображені у тексті договору, їхнє волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, було спрямовано саме на настання юридичних наслідків у вигляді набуття права власності [PERSON] на вищевказану частину житлового будинку шляхом його купівлі-продажу. У пункті 6.4. договору купівлі-продажу частини житлового будинку сторони свідомо погодили, що договір не є фіктивним та удаваним. Факт проведення повного розрахунку за продану частину будинку, як зафіксовано у пункті 6.1. договору, мав місце. Із пояснень третьої особи [PERSON] у судових засіданнях встановлено, що як доказ удаваного правочину вона посилається на її пояснення та пояснення свідків, які були допитані в судових засіданнях. Як роз`яснено в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України в № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у\~ЦК\~визначені прямо (частина друга статті\~937, частина третя статті\~949 ЦК України). Таким чином, факт укладення удаваного правочину та виконання зобов`язань не може доводитися показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, третя особа [PERSON] , заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Арцизького районного нотаріального округу Міцул О.В. 24.12.2008 року удаваним, не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту укладання між [PERSON] та [PERSON] 24.12.2008 року договору купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , який на її думку може бути визнаний судом удаваним, тому що в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 23.12.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] продала, а [PERSON] придбала 31/50 частин житлового будинку [ADDRESS] , а не квартиру. Щодо позовних\~вимог третьої\~особи,\~яка заявляє\~самостійних вимог\~щодо предмета\~спору [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсними. 24.12.2008 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т. 1 а. с. 40, т. 2 а. с. 64, 163). Згідно із\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Так,\~ст. 203 ЦК України\~передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, та також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу є предметний, оскільки за таким договором може бути продане тільки реально існуюче майно, за правовою природою спірний договір є Договором купівлі-продажу, а тому, в силу\~ст. 203 ЦК України, його зміст повинен відповідати вимогам\~главі 54 ЦК України. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 24.12.2008 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , підписаний особисто сторонами, як покупцем та продавцем, договір відповідає нормам цивільного законодавства, а тому у задоволені позову необхідно відмовити у зв`язку із безпідставністю та недоведеністю. Щодо позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд зазначає наступне. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.10.2009 року (т. 1 а. с. 36). Згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 53825217 від 26.10.2018 року (заповіти/спадкові договори) та № 53825197 від 26.10.2018 року (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданих Арцизькою районною державною нотаріальною конторою Одеської області щодо майна, яке залишилося після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалась (т. 2 а. с. 66, 67). Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.01.1956 року вбачається, що [PERSON] доводилася матір`ю [PERSON] (т. 1 а. с. 37). Внаслідок укладення шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на наявне « [PERSON] » (т. 1 а. с. 38). Відповідно до Витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу № 0015736640 від 26.08.2015 року після розірвання шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] » (т. 1 а. с. 39). Як вбачається з довідок № 1237, № 1238 від 06.08.2015 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] по день смерті, яка настала [INFO] , [PERSON] з 17.12.2008 року також проживала за вказаною адресою (т. 1 а. с. 41). Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). У відповідності\~до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1\~статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з\~ч.\~1\~ст.\~1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що третя особа [PERSON] у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] не зверталася. Крім того, згідно довідок 1237, № 1238 від 06.08.2015 року [PERSON] та [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 41). З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги, що [PERSON] у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] не зверталася, \~тобто є такою, що не прийняла спадщину,\~ квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , тому вона не входить до складу спадщини, у зв`язку з чим у задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Таким чином, виходячи з досліджених доказів в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вимоги третьої особи [PERSON] про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності в порядку спадкування є безпідставними, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Представником позивача було заявлено про застосування строку позовної давності. Позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутись в суд з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, спірні договори були укладені у 2008 році, з позовом третя особа [PERSON] звернулася 31.08.2015 року. Разом з тим, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, як не доведеного, а не у зв`язку із спливом строку позовної давності, оскільки ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~застосовується у разі коли позов обґрунтований.\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України,\~судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 2880,00 грн.

Outcome: approved