Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що 06.03.2012 року, він надав у борг відповідачу 3000 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною останнім власноручно. Цивільним Кодексом України, встановлено, що законним платіжним способом на території України є грошова одиниця України гривня - грошове відшкодування необхідно розраховувати відповідно до встановленого НБУ на момент стягнення курсом долара до гривні 799,3 грн. за 100 доларів США, отже сума боргу складає 23979 грн., строк повернення позики до 15.03.2012 року. У встановлений договором строк і по даний час відповідач борг не повернув. Позивач зазначив, що сума боргу, яку відповідач зобов'язаний сплатити на його користь складає 23979 грн., а також 3% річних від простроченої суми, що складає 920,40 грн., а також судовий збір /а.с.2/. Підсудність справи визначена за Новоархангельським районним судом Кіровоградської області на підставі ухвали Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11.12.2013 року /а.с.15/. В подальшому позивач збільшив розмір позовних вимог надіславши до суду відповідну заяву /а.с.145/ та просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в сумі 76320 грн., 3 % річних в сумі 920,40 грн., а також судовий збір в сумі 249 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності, у якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі /а.с.40/. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду телефонограму в якій просив проводити розгляд справи у його відсутності. Просиввідмовити в задоволенні позову. Крім того, в раніше направленому в часі запереченні /а.с.197-198/ наголошував на тому, що як стверджує позивач, що 06.03.2012 р. він надав йому в борг 3000 доларів США, що підтверджується розпискою, складеною нібито відповідачем власноручно, де зазначено, що строком повернення боргу є 15.03.2016 р. Зазначив, що жодних коштів, як у доларах США так і в гривнях в борг від позивача не отримував, боргової розписки не давав. Розписка складена нібито від імені відповідача, що надана позивачем в якості доказу, відповідачу не належить. Під час першого розгляду справи в суді першої інстанції Новоархангельським районним судом було призначено почеркознавчу експертизу, яка не підтвердила відповідності рукописного тексту, що міститься в розписці, зразкам почерку відповідача, що були надані на огляд експерту. Також, звернув увагу суду на те, що розписка не відповідає вимогам, які передбачені чинним законодавством України для договору позики, а саме: вона не містить паспортних даних відповідача, також адреса проживання зазначена не вірно, що ставить під сумнів той факт, що саме особа зазначена в розписці отримала кошти в борг. Тобто, відсутність елементів в розписці не дає змоги однозначно ідентифікувати позичальника. Вважав, що позивач жодним чином не довів факт отримання ним від нього грошових коштів. Просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних у цивільній справі письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч .1 ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Право на судовий захист цивільних прав та інтересів визначено в ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. В матеріалах справи міститься розписка складена нібито від імені відповідача (як зазначає позивач у позовній заяві) із зазначенням його місця проживання, в якій останній зобов'язався віддати борг в сумі 3 (три тисячі) доларів США (24 тисячі гривень) позивачу до 15.03.2012 року. Крім того зазначені паспортні дані, а саме серія ЕА та номер 213359. Також в розписці міститься дата складання 06.03.2012 року та підпис. Місце складання розписки не вказано, також не вказано дані по яким можна ідентифікувати відповідача /а.с.34/. Відповідно до положень частин 1 та 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частин 1 та 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З приписів частини 1 ст. 1050 ЦК України випливає, що якщо позичальник не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, тобто на вимогу кредитора боржник повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом. За клопотанням позивача ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 13.02.2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу призначено судово-почеркознавчу експертизу. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача /а.с.48/. З повідомлення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС в Кіровоградській області вбачається, що призначена за зазначеною ухвалою суду експертиза проведена, але не проведено її оплату /а.с.64,70,74/. Спеціальною процесуальною санкцією для осіб, які ухиляються від участі в експертизі є положення ч. 1 ст. 146 ЦПК України. Суд визнає факт, що не проведення оплати експертизи позивачем є прямим доказом того, що він ухилився від обов'язку, щодо оплати експертизи, визначеного судом в резолютивній частині ухвали про призначення почеркознавчої експертизи. Складається думка, що дії позивача мають навмисний характер з метою безпідставного затягування розгляду цивільної справи та не бажання отримання судом висновку експертизи, що може свідчити не на його користь. Разом з тим суд відмічає, що позивач зокрема не ставив до відома суд про неможливість проведення оплати експертизи в зв'язку з тяжким матеріальним становищем, або інших обставин, що зумовили протягом тривалого часу не здійснити оплату проведеної експертизи. 10.11.2015 року на підставі ухвали Новоархангельського районного суду Кіровоградської області провадження у справі було відновлено, оскільки протягом тривалого часу позивач не провів оплату експертизи /а.с.81/. Після відновлення провадження у цивільній справі судом здійснювались заходи, щодо виклику позивача та відповідача в судове засідання, але позивач навмисно зловживаючи процесуальними права не з'являвся в судові засідання в зв'язку з чим судом першої інстанції його позов залишався без розгляду. Ухвали суду першої інстанції з приводу залишення позову позивача без розгляду скасовувались судом апеляційної інстанції за апеляційними скаргами позивача /а.с.92-93,94,104,108,109,125-126,155,159-160,163-164,191/. Зокрема в останній за часом ухвалі суду апеляційної інстанції в мотивувальній частині вказано, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи є заява позивача про розгляд справи за його відсутності. Після скасування 13.09.2016 року судом апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції з приводу залишення позовної заяви позивача без розгляду судом приймались заходи до виклику в судове засідання позивача та відповідача, але вони позитивних результатів не дали, оскільки позивач не з'являвся в судові засідання будучи належним чином повідомленим. Крім того суд відмічає те, що позивач взагалі не цікавився станом розгляду його цивільної справи в Новоархангельському районному суді, не надсилав будь-яких запитів або листів на адресу суду. В зв'язку з тим, що дана цивільна справа протягом тривалого строку перебуває в провадженні Новоархангельського районного суду Кіровоградської області, а позивач зловживає своїм правом, щодо явки до суду за судовими викликами, судом вирішено з метою дотримання розумних строків розгляду справи проводити її розгляд у відсутності сторін на підставі письмових доказів наявних в матеріалах справи. Внаслідок того, що позивач не оплатив проведення експертизи, суду не вдалося отримати достовірних доказів щодо складення та підписання рукописним текстом вищезазначеної розписки відповідачем. В постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року (справа 6-144цс15) зазначено, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Отримання грошових коштів, без зазначення умови їх повернення не може вважатись, що спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики. Оскільки з тексту наданої позивачем розписки не вбачається сам факт отримання грошей, а також факт складення розписки самим відповідачем, то спірна розписка не може бути доказом укладення сторонами договору позики. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тобто з аналізу зазначеної норми процесуального права вбачається, що позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись об'єктом процесу. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача у здійсненні ним своїх процесуальних (ст. ст. 27, 31 ЦПК України) та матеріальних прав (ЦК України), а навпаки всебічно сприяв (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) в їх реалізації, а саме призначив експертизу та неодноразово виклав позивача в судові засідання, але позивач в свою чергу навмисно зловживав своїми процесуальними права, з обставин викладених вище в даному рішенні суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На переконання суду позивач жодним чином не довів факту передачі ним та отримання відповідачем коштів в борг, а також складання розписки /а.с.3/ самим відповідачем, тобто не довів факту існування боргових зобов'язань між ним та відповідачем, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed