Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та ТОВ «Єврокар Україна» 12.09.2017 року було укладено договір фінансового лізингу №3614. Згідно даного договору лізингодавець (відповідач) бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених цим договором. В мережі інтернет позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля моделі «Лада «Приора» 2015 року за 93000 грн., розміщене працівниками відповідача. Звязавшись із представником відповідача, позивач приїхав 12.09.2017 року до міста Павлоград та, сплативши 17680,00 грн. з призначенням платежу як «комісія за організацію договору», підписав договір фінансового лізингу №3614. Пізніше, позивач вивчив умови договору та виявив, що представник відповідача ввела його в оману, оскільки станом на день звернення до суду автомобіль переданий позивачу так і не був, йому так і не надали додатки №1,2,3 до договору, також позивача не повідомили про місцезнаходження продавця. З урахуванням зазначеного позивач просив визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути з відповідача на його користь 35731,00 грн. Позивач у судове засідання не зявився, проте надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягав. Представник відповідача у судове засідання не зявився. Причин своєї неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи у свою відсутність суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про вручення повістки, отже суд визнає його неявку з неповажних причин. На підставі ст.224 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та постановляє заочне рішення. Розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст.11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що між сторонами 12.09.2017 року було укладено договір фінансового лізингу №3614. Відповідно до п. 1.1 договору, предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (Додаток №2 договору). Відповідно до п. 1.3 договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п.8.2 договору, укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, за цим договором становить 6684,31 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 176800,00 грн. Згідно п.9.7 договору, комісія за передачу предмета лізингуодноразовий платіж, розмір якого становить 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця для здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу. Відповідно до п.9.2 договору, авансовий платіж складає 23% вартості предмета лізингу. Відповідно до п.10.3 договору, щомісячний платіж складає 154,10 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні становить 4052,83 грн. Судом встановлено, що 12.09.2017 року сторони уклали письмовий договір фінансового лізингу №3614 без його нотаріального посвідчення. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу комісію в розмірі 17680,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 12.09.2017 року. Згідно із ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно вимог ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі №6-648цс16, який в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з оспорюваного договору, він укладений між юридичною особою - ТОВ «Єврокар Україна» та фізичною особою - [PERSON] і, оскільки договір містить елементи договору найму транспортного засобу, то в силу положень ч.2 ст.799 ЦК України він підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, в порушення зазначених вимог закону договір не був посвідчений нотаріально, в зв'язку з чим слід визнати його недійсним. Також, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як встановлено судом, в договорі фінансового лізингу №3614 від 12 вересня 2017 року розширені права лізингодавця з одночасним звуженням його обов'язків, не зазначені відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, не міститься положень дострокової сплати лізингових платежів, що відповідно є несправедливими умовами договору. Згідно ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. За твердженнями позивача, після сплати ним комісії за організацію договору в сумі 17680,00 грн., представники ТОВ «Єврокар України» почали відтягувати доставку предмету лізингу, спочатку пояснюючи, що замовлений автомобіль позивача знаходиться на складі в іншій області України та виникають складності через конфлікт на сході країни, а потім перестали відповідати на дзвінки. Станом на день звернення до суду автомобіль переданий позивачу так і не був, йому так і не надали додатки №1,2,3 до договору. Враховуючи, що оспорюваний договір судом визнано недійсним, суд на підставі ч.ч.2, 3 ст.216, 230 ЦК України вважає за необхідне стягнути в подвійному розмірі з відповідача на користь позивача сплачені позивачем на виконання договору кошти в розмірі 17680,00 грн., суму інфляційних витрати у розмірі 8,70 грн., суму сплати комісії за проведення переводу коштів банком у розмірі 176,80 грн., а всього стягнути 35731,00 грн. Судовий збір стягується з відповідача на користь позивача на підставі ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». На підставі ст.ст.216, 220,230, 806 ЦК України, ч.1,2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.1, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved