Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база № 77» ДАРУ про стягнення грошових коштів не виплачених при звільнені. В обґрунтування своїх позовних вимог він послався на наступне. У період з 17.04.2018 року по 12.09.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Хлібна база № 77», що підтверджує записами у трудовій книжці. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 6291,13 грн., що підтверджується довідкою. У звязку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільнені позивача позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. У справі було відкрито спрощене провадження з повідомленням осіб. Позивач у судове засідання не зявився, проте надав заяву про слухання справи у його відсутність, на задоволенні позову наполягав. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не подавав, подав пояснення, в яких зазначено, що на момент розгляду справи позивачу частково було сплачено заборгованість у розмірі 2500,00 грн., про що надав відповідні розрахунки. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1\~ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1\~ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Дослідивши письмові матеріали справи, встановлено наступні обставини. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач по справі [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ, що підтверджується копією трудової книжки. 12.09.2018 року на підставі наказу № 222-к менеджера ДП «Хлібна база № 77» Держрезерву України з 12.09.2018 року [PERSON] була звільнена з займаної посади за згодою сторін, що підтверджується копією наказу. В день звільнення відповідач з позивачем розрахунок не провів. З довідки № 126 від 06.11.2018 року вбачається, що кредиторська заборгованість із заробітної плати за колишнім працівником станом на 01.11.2018 року складає 6291,13 грн. Однак відповідачем направлено в суд аналогічну довідку, проте станом на 01.01.2019 року кредиторська заборгованість із заробітної плати за колишнім працівником складає 3925,77 грн., оскільки частину заборгованості вже погашено, що також підтверджується копіями розрахункових листів. Тобто факт наявності заборгованості по заробітній платі позивачем суду доведений належним доказом. Отже вивчивши зазначені докази судом вбачається, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати в сумі 6291,13 грн. є обґрунтованою, однак вона підлягає до часткового стягнення, оскільки відповідачем частину боргу погашено, до стягнення підлягає 3925,77 грн. Застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Згідно ч. 1\~ст. 115 КЗпП України\~та\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~ст..116 КЗпП України\~при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз'яснив, що за\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов'язковими для судів. Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення слід зазначити таке. Судом в ході розгляду справи досліджено, та відповідно до довідки про наявність заборгованості встановлено, що позивачу несвоєчасно виплатились належні йому суми при звільненні у розмірі 3925,77 грн., а саме станом на день розгляду справи відповідач з позивачем розрахунок не провів. Отже обставина про несвоєчасний розрахунок при звільненні є доведеною. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в\~Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, борг роботодавця перед звільненим працівником, який складається з невиплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої\~статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї виплати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Отже, невиплата заробітної плати у строк є обмеженням права позивача на майно, що є незаконним. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. Дослідивши копії розрахункових листів, з яких вбачається, що заробітна плата за останні два повні календарні місяці склала 12684,00 грн. за 44 робочих дні, а середньоденна заробітна плата позивача складає 288,27 грн. Що ж до обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то слід керуватися п.п. 20, 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~та нормами\~Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року. Так, у п.20 зазначеної Постанови говориться, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі cт.117\~КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається відсутність свої вини відповідач суду не довів. У п. 21 вищевказаної Постанови зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події з якою повязана відповідна виплата. Позивач в своїх позовних вимогах просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день ухвалення рішення, тому що до цього часу відповідачем не було проведено повний розрахунок, так як суд розглядає справу в межах позовних вимог, тому розглядає вимогу щодо стягнення середнього розрахунку по 27.02.2019 року за вимогою позивача. У п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вказано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99 ). За змістом частини 1 статті 13 Цивільно-процесуально кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог, у звязку із чим суд рахує суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за заявлений ним період, а саме з 13.09.2018 року по 27.02.2019 року. Так, час затримки розрахунку виплати належної позивачеві компенсації з 13.09.2018 року по 27.02.2019 року складає 116 робочих днів. За таких обставин, середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 33439,32 грн. (116 х 288 грн. 27 коп.). Згідно із ч.1\~ст.117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2\~ст.117 КЗпП України\~при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Статтею 43 Конституції України\~передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За викладених обставин, враховуючи той факт, що відповідачем на день звільнення позивача та по даний час заборгованість із виплати заробітної плату не виплачена, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку в заявлений позивачем період. При цьому суд керувався положеннями вимог\~КЗпП України\~та виходив із того, що дослідженими у справі доказами доведено факт затримки відповідачем розрахунку. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в позові, такими, що не відповідають дійсності. Отже, відповідачем були порушені права та інтереси позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а тому вони підлягали захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованих сум. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1\~ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Згідно приписів пп.1 п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial