Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» та прохав визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01043 від 22.03.2018 року, укладений між ними, та стягнути 19900 грн. незаконно отриманих коштів за наслідками укладання договору. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що в березні 2018 року він за допомогою інтернет мережі знайшов оголошення про розпродаж автомобілів марки ВАЗ 2170, після чого зателефонував за телефоном, який був зазначений в оголошенні, та поцікавився чи є в наявності автомобілі марки ВАЗ 2170 за 91000 грн., на що менеджер повідомила, що такі автомобілі є в наявності та, щоб його купити, необхідно приїхати до офісу та укласти угоду. 22 березня 2018 року він приїхав до офісу відповідача, після не тривалої розмови менеджер надав позивачу платіжні реквізити на сплату 19900 грн. та відправив останнього до банку, а за той час менеджер мав підготувати всі необхідні документи. Після того, як позивач сплатив аванс та передав копію чека менеджеру, останній повідомив, що пізніше йому зателефонує представник відповідача та повідомить коли забирати автомобіль. За попередньою домовленістю автомобіль мав бути переданий позивачу протягом 1-3 днів. Того ж дня був підписаний Договір фінансового лізингу № 01043. Після того як позивач вдома більше детально вивчив умови договору, останньому стало відомо, що у відповідності до умов договору він купує у відповідача зовсім іншу марку автомобіля, а саме Ravon R2 за ціною 199000 грн. Того ж дня позивач зателефонував відповідачу та вимагав пояснень чому в договорі зазначений зовсім інший автомобіль та відрізняється ціна з тією, яка була обумовлена раніше, на що менеджер повідомив, що такий договір їм необхідний для податкової служби. Після того як сплив раніше обумовлений строк на передачу автомобіля, авто передане не було позивачу. Після даного інциденту позивач звернувся до фахівця у галузі права з приводу укладеного договору фінансового лізингу. Після аналізу даного договору позивачу було повідомлено, що даний договір укладено з порушеннями норм чинного законодавства, а саме Цивільного кодексу України та ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому, як наслідок, договір може бути визнано недійсним в судовому порядку. Викладене вище змусило позивача звернутись до суду за захистом порушеного права. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 05.04.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.08.2018 року представника відповідача повідомлено про розгляд справи шляхом поміщення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України» оголошення про призначення справи до розгляду. В судове засідання на розгляд справи позивач не зявився, в матеріалах справи є клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через розміщення оголошення на офіційній сторінці суду на веб-сайті «Судова влада України». Заперечень проти позову у судове засідання не надано. Давши оцінку\~матеріалам справи,\~суд приходить\~до наступних\~висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Судом встановлено, що згідно квитанцій № 0.0.994689005.1 та № 0.0.994691406.1 від 22.03.2018 року позивачем з метою отримання автомобіля сплачено 19900,00 грн (а.с. 16). 22.03.2018 року між ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 01043, відповідно до умов якого відповідач зобовязався надати позивачу предмет лізингу автомобіль марки Ravon R2 модифікації комфорт, з механічною КПП, тип двигуна 1,25 бензин, вартістю 7467,17 доларів США, або 199000 грн., а позивач отримати автомобіль, оплатити послуги відповідача та щомісячними платежами сплатити вартість автомобіля та послуги лізингодавця (а.с. 8-15). Відповідно до п. 1.7. даного договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Відповідно п. 8.5. договору передбачено, що всі платежі, які визначаються у додатку № 1 до даного договору, сплачуються лізингоодержувачем згідно з обмінним курсом долара США. Відповідно до п. 10.2. сторони погодились, що щомісячні лізингові платежі та платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість предмету лізингу, визначену 167,68 доларів США або 4468,67 грн. (а.с. 12). Згідно вимог ч. 1 ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 ст.807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За змістом ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до вимог ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 даного Закону, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. ЗУ «Про фінансовий лізинг» надає право лізингоодержувачу: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або мовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У випадку якщо у речі, яка була передана наймачеві з гарантією якості, виявляться недоліки, що перешкоджають її використанню відповідно до договору, наймач має право за своїм вибором вимагати: 1) заміни речі, якщо це можливо; 2) відповідного зменшення розміру плати за користування річчю; 3) безоплатного усунення недоліків речі або відшкодування витрат на їх усунення; 4) розірвання договору і відшкодування збитків, які були йому завдані (ч. 2 ст. 768 ЦК України). Положеннями ст. 16 ЗУ «Про\~фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Погоджені сторонами платежі, які входять до складу лізингового платежу, відповідають вимогам ст. 16 цього Закону, оскільки нормами вказаної статті передбачено оплату не лише вартості предмета лізингу, а й інших витрат лізингодавця, повязаних з виконанням умов договору. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст.\~18\~цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Згідно з п. 12.1. договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та повністю або частково сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір, однак в цьому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку адміністративний платіж за договором лізингоодержувачу не повертається. Однак, вказана стаття договору суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням договору є несправедливою умовою договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, в договорі фінансового лізингу № 01043, укладеному між позивачем та відповідачем 22.03.2018 року, обмежені його права, як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обовязків сторін договору на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Згідно ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно копій квитанцій № 0.0.994689005.1 та № 0.0.994691406.1 від 22.03.2018 року позивачем внесено кошти в сумі 19900,00 грн. авансового платежу згідно договору фінансового лізингу № 01043 від 22.03.2018 року на рахунок ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» (а.с. 16). 22.03.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» та [PERSON] укладено договір № 01043 фінансового лізингу (а.с. 8-15). У відповідності до вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 2 ст.\~806\~ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 «Про фінансовий\~лізинг» визначено, що відносини, які виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу\~України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно зі ст.\~799\~ЦК України\~договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий\~лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з положень статей 1 та 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, пунктом 12.2. вказаного договору встановлено, що в інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання. З доводів позивача, не спростованих відповідачем, без попередньої сплати ним на рахунок ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» адміністративного платежу у сумі 19900 грн., що становить 10% від вартості предмета лізингу (який, відповідно до умов договору поверненню не підлягає), договір між сторонами 22.03.2018 року не був би укладений. Проте, які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «комісія за організацію договору», а також, чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено. Відповідачем також не надано суду переконливих пояснень з цього приводу, враховуючи, що окрім підписання сторонами бланку типового договору 22.03.2018 року, будь-яких інших дій відповідачем вчинено не було, а всі наступні звернення позивача про передачу автомобіля не були задоволені та він фактично відмовився від придбання автомобіля та від надання йому відповідачем в подальшому фінансових послуг. Як зазначено вище, договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу, а також договором з надання фінансових послуг, тому на правовідносини між сторонами розповсюджується положення ЗУ «Про захист прав споживачів». За положеннями ст. 17 вказаного Закону, за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обовязкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. В договорі ж від 22.03.2018 року не зазначені усі необхідні данні автомобіля, що пропонувався позивачу: рік випуску, номер кузова автомобіля та інші дані, що відрізняють його від автомобілів подібної модифікації. Згідно з вимогами ст. 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно ст.203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі встановленій законодавством та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину відповідно до ст.\~215\~ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину сторонами або однією із сторін вимоги про те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В той же час, оспорюваний позивачем договір було укладено сторонами у письмовій формі, проте без дотримання нотаріальної форми договору лізингу. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З урахуванням встановленого, зважаючи на наявність підстав вважати оспорюваний договір фінансового лізингу недійсним через невідповідність його вимогам закону, з метою відновлення порушених прав позивача, до спірних правовідносин необхідно застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого останнім платежу у розмірі 19900 грн. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь коштів у сумі 19900 грн., сплачених ним при укладанні договору. Відповідно до ч. 6 ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн., від сплати якого позивач звільнений.

Outcome: approved