Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Корольовського ВДВС м. Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в якому просить суд скасувати арешт нерухомого майна з оголошеною забороною його відчуження 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS], який був накладений 15 жовтня 2009 року, постановою АА 576477 Корольовського відділу ДВС Житомирського міського управління юстиції. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона стала співвласником 1/2 частини квартири [ADDRESS] за договором дарування від 26.06.2000 року. На підставі вказаного договору іншу частину квартири в дар отримав чоловік позивача [PERSON], який помер 14.05.2017 року. 22.11.2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого позивач успадкувала після смерті чоловіка належну йому 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS]. Одночасно з видачею свідоцтва нотаріус повідомила позивача про зареєстроване обтяження, накладене постановою АА 576477 Корольовського відділу ДВС Житомирського міського управління юстиції. На письмове звернення [PERSON] до Корольовського ВДВС м. Житомира з проханням повідомити на якій підставі було накладено арешт, їй надано відповідь, що у відділі відсутні дані про перебування на виконанні виконавчих документів відносно позивача, у звязку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові. Також, відмовився від стягнення з відповідача судового збору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, зазначив, що у Корольовському ВДВС м. Житомира відсутні будь-які виконавчі провадженні відносно позивача. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу по справі [PERSON] відповідно до договору дарування від 26.06.2000 року належить 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Інша частина квартири, відповідно до вказаного договору була подарована чоловіку позивача [PERSON] (а.с. 7). З [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.11.2017 року вбачається, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА 576477 від 15.10.2009 року Корольовського відділу ДВС Житомирського міського управління юстиції накладено арешт та заборону відчуження 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] (а.с. 11). 22.11.2017 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка належну йому 1/2 ідеальної частки квартири [ADDRESS] (а.с. 9, 10). З листа Корольовського відділу державної виконавчої служби м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 3/7.22-40/47599 від 05.12.2017 року вбачається, що згідно автоматизованої системи виконавчих проваджень та спецпідрозділу даної системи встановлено, що виконавчі документи станом на 05.12.2017 року на виконанні у Корольовському ВДВС м. Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області не перебувають та відсутні відомості про виконавчі провадження (а.с. 14). Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для суду. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно із ч.2 ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна та забори його відчуження.

Outcome: approved