Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання дій і бездіяльності незаконними та зобов'язання здійснити працевлаштування. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30 листопада 2007 року позивач працював в кадровому центрі Сухопутних військ Збройних Сил України на посаді інженера груп обліку державних службовців та звітності, а з 16 серпня 2010 року він був переведений на посаду інженера відділу статистичного обліку особового складу. [INFO] року у позивача народилась дитина, після чого 02 грудня 2013 року він написав заяву про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. При цьому, 03 грудня 2013 року начальником кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України полковником Декіним П.Є. ця заява була підписана та в подальшому наказом № 197 від 03 грудня 2013 року позивачу було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме з 19 грудня 2013 року по [INFO] року. Разом з тим, на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2013 року № Д-322/1/02 і директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2013 року № Д-8 було здійснено ліквідацію кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. У звязку з цим та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) розпочалося розірвання трудових договорів з ініціативи уповноваженого органу з співробітниками та військовослужбовцями зазначеної юридичної особи. При цьому, в усному порядку позивача було повідомлено, що оскільки він перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, йому запропонують інше місце роботи в іншому підрозділі Сухопутних військ Збройних Сил України. Проте, 27 грудня 2013 року позивачу було надіслано витяг із наказу начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України № 211 про його звільнення з 27 грудня 2013 року у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. У січні 2014 року позивачу було передано через іншого колишнього співробітника кадрового центру, без будь якого повідомлення та погодження з позивачем, його трудову книжку. Будь-яку іншу роботу позивачу запропоновано не було. На підставі зазначеного, позивач зазначає, що оскільки на момент звільнення та по сьогоднішній день він перебуває у відпустці по догляду за дитиною, то відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України його могли звільнити лише з обов'язковим працевлаштуванням. При цьому, позивачу не було надано жодної пропозиції щодо його працевлаштування в іншому структурному підрозділі Сухопутних військ Збройних Сил України, а відповідачем не вжито жодних заходів щодо забезпечення позивача роботою, що є прямим порушенням вищезазначених норм законодавства. Обґрунтовуючи звернення з даним позовом саме до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України позивач вказує, що кадровий центр Сухопутних військ Збройних Сил України був структурним підрозділом та окремою юридичною особою Сухопутних військ Збройних Сил України. Він безпосередньо підпорядковувався командувачу Сухопутних військ Збройних Сил України. До складу Сухопутних військ Збройних Сил України на сьогоднішній день входить також ряд інших аналогічних структурних підрозділів, які не були ліквідовані як юридичні особи. Всі кадрові питання, у тому числі звільнення, переміщення та працевлаштування військовослужбовців та працівників між структурними підрозділами Сухопутних військ Збройних Сил України здійснюється за погодженням та наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України. Зважаючи на те, що посада начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України також була ліквідована разом з юридичною особою, то всі повноваження по працевлаштуванню позивача в інші структурні підрозділи Сухопутних військ Збройних Сил України покладаються саме на командувача Сухопутних військ Збройних Сил України. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати незаконними дії і бездіяльність відповідача щодо незабезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час її звільнення в зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України та зобов'язати відповідача працевлаштувати позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Кисличук Л.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2013 року № Д-322/1/02 та директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2013 року № Д-8, кадровий центр Сухопутних військ Збройних Сил України ліквідований, як підприємство (організація, установа) і правонаступником якого є Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Тому, відповідно до діючого законодавства, ліквідація підприємства з правонаступником не дає його власникові права звільнити працівника з своєї ініціативи. Але, з підприємств, які ліквідуються, все одно необхідно звільнити працівників, у тому числі жінок, що визначені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України - у порядку переведення на підприємство, яке є правонаступником. При цьому, представник наголосив, що у правонаступника відповідача - Командування Сухопутних військ Збройних Сил України не має можливості розмістити позивача на вакантних посадах останнього у зв'язку з тим, що у нього всі цивільні посади віднесені до посад державних службовців, на які згідно з Законом України «Про державну службу» можливо призначити лише на конкурсній основі та після проведення спеціальної перевірки відомостей щодо осіб, які претендують на зайняття посад, пов'язаних із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування. Також, згідно з переліком військових посад, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затвердженого наказом Міністра оборони України від 24 грудня 2013 року № 902, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2014 року № 45/24822, у Збройних силах України в мирний час можуть заміщатися цивільними особами на умовах строкового трудового договору. Однак, військових посад, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами на умовах строкового трудового договору у Командуванні Сухопутних військ Збройних Сил України не має. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 30 листопада 2007 року була прийнята на роботу до кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України на посаду інженера групи обліку державних службовців та звітності, про що свідчить копія трудової книжки позивача та копія трудового договору з працівником, діяльність якого пов'язана з державною таємницею (а.с. 18-23). Також, відповідно до відомостей з трудової книжки позивача 16 серпня 2010 року останнього було переведено на посаду інженера відділу статистичного обліку особового складу кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 23). У зв'язку з народженням у позивача дитини [INFO] року, про що свідчить Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] (а.с. 17), позивачем було подано заяву про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 24). Відповідно до витягу із Наказу начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 03 грудня 2013 року № 197 позивачу надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме - з 19 грудня 2013 року по [INFO] року (а.с. 25). Разом з тим, згідно із Наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 27 грудня 2013 року № 211 позивача на підставі п. 1 ст. 40 КУпП України було звільнено з роботи з 27 грудня 2013 року у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (а.с. 26). Згідно змісту вказаного наказу його було видано на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 01 липня 2013 року № Д-322/1/02, а також директиви командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 10 липня 2013 року № Д-8. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). При цьому, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч. 6 ст. 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Крім того, як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, із внесеними змінами, не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав обов'язок по працевлаштуванню жінок, які визначені у ч. 3 ст. 184 КЗпП України, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин. Враховуючи вище зазначенні положення, суд приходить до висновку, що оскільки позивач на день звільнення з роботи перебувала в статусі жінки, яка має дітей віком до трьох років, власник або уповноважений ним орган, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, зобов'язаний був запропонувати позивачу рівнозначну посаду. Як уже зазначалось вище, згідно із Наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України (по стройовій частині) від 27 грудня 2013 року № 211 позивача на підставі п. 1 ст. 40 КУпП України було звільнено з роботи з 27 грудня 2013 року у зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. Проте, у судовому засіданні встановлено, що вказаним наказом позивача звільнено з займаної посади з порушенням гарантій, регламентованих ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 104 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. При цьому, як встановлено в судовому засіданні відповідно до зазначених директив, правонаступником кадрового центр Сухопутних військ Збройних Сил України після його ліквідації є Командування Сухопутних військ Збройних Сил України. Однак, даний позов пред'явлено не до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, а до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, тобто керівника Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, який, враховуючи вищевказане та суть правовідносин, є ані фізичною, ані юридичною особою в розумінні положень ст.ст. 24, 80 ЦК України та не є належним відповідачем по справі. Згідно вимог ч. 2 ст. 30 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У відповідності до положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Разом з тим, не зважаючи на неодноразове роз'яснення відповідних прав та попередження про наслідки невчинення процесуальних дій в порядку, регламентованому ч. 4 ст. 10 ЦПК України, представник позивача в судовому засіданні клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів не заявляв. При цьому, з системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 33 ЦПК України вбачається, що правом визначення кола відповідачів наділений виключно позивач, що унеможливлює вирішення питання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів з ініціативи суду. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, позивача було звільнено з порушенням гарантій, регламентованих ч. 3 ст. 184 КЗпП України, наказом начальника кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України, що виключає незаконність дій і бездіяльності командувача Сухопутних військ Збройних Сил України щодо незабезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час її звільнення в зв'язку з ліквідацією кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України. Також, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 4 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на вказані норми закону, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання дій і бездіяльності командувача Сухопутних військ Збройних Сил України щодо не забезпечення працевлаштування позивача на рівнозначній посаді у структурних підрозділах Сухопутних військ Збройних Сил України під час його звільнення в зв'язку з ліквідацією Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України незаконними не відповідають визначеним законом, у тому числі ЦК України та КЗпП України, способам захисту судом цивільних прав та інтересів. Отже, на підставі вищевказаного суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до командувача Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання дій і бездіяльності незаконними та зобов'язання здійснити працевлаштування не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, на підставі, ст.ст. 36, 40, 184, 235 КЗпП України, ст.ст. 15, 16, 24, 80, 104 ЦК України та

Outcome: dismissed