Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень кафе з літнім майданчиком (шість штук), загальною площею 278,4 кв.м., що розташовані за адресою: м.Одеса, Миколаївська дорога, 172-а, укладеного між ними та відповідачем, та визнати за кожним по ? частки вказаного нерухомого майна, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ними був укладений договір купівлі-продажу, за вказане нерухоме майно позивачі передали грошові кошти у розмірі 372000 гривень, отримавши нерухоме майно, по цей час користуються ним, при цьому відповідач зобовязався оформити договір нотаріально на протязі місяця, однак ухиляється від виконання взятих обовязків, тому вони вимушені звернутися до суду за захистом своїх порушених прав власника. У судове засідання представник позивачів адвокат [PERSON] подав заяву, згідно якої підтримав вимоги за позовом у повному обсязі та просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач та третя особа у судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно повідомлені у встановленому законом порядку. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача та третьої особи, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що нежитлові приміщення кафе з літніми будиночками (шість штук), загальною площею 278,4 кв.м., що розташовані за адресою: м.Одеса, Миколаївська дорога, 172-а, належать на праві власності відповідачеві у справі на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 27.06.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради (а.с.12., право власності зареєстроване за відповідачем 07.08.2012 року, реєстраційний номер 34879961, номер запису: 3830 в книзі: 110 неж.-177. 20 травня 2016 року були проведені збори Учасників товариства з обмеженою відповідальністю Одеська бутербродна компанія та прийнято рішення, у звязку з господарсько-економічною необхідністю та доцільністю для товариства, здійснити відчуження нежитлових приміщень кафе з літніми будиночками (шість штук), загальною площею 278,4 кв.м., що розташовані за адресою: м.Одеса, Миколаївська дорога, 172-а, та належать на праві власності товариству з обмеженою відповідальністю Одеська бутербродна компанія на підставі Свідоцтва про право власності, виданого 27.06.2012 року виконавчим комітетом Одеської міської ради (а.с.12), право власності зареєстроване за відповідачем 07.08.2012 року, реєстраційний номер 34879961, номер запису: 3830 в книзі: 110 неж.-177. На підставі вказаного Протоколу зборів учасників, 24 травня 2016 року між сторонами був укладений договір купівлі-продажу зазначених нежитлових приміщень (а.с.16, 17), визначена вартість майна в 372000 гривень, що були сплачені позивачами у відповідності до квитанції до прибуткового касового ордеру №30 від 24.05.2016 року (а.с.18). Пунктом 5.2 Договору було визначено обовязок сторін, на протязі місяця з моменту підписання, нотаріально посвідчити даний договір. Вказаним майном позивачі безперешкодно користуються з моменту придбання по цей час, відповідач ухиляється від виконання подальших дій щодо нотаріального посвідчення. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює \~відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин, зокрема, має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.4, 5 ст.203 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Отже, купівля-продаж як двосторонній правочин є погоджена дія двох (трьох) осіб на припинення і, відповідно, набуття цивільного права власності та цивільного обовязку, обумовленого цим правом. Договір купівлі-продажу є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частиною 1 ст.657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності до вимог ст.363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до\~статті 334 цього Кодексу. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень та інших законодавчих актів України від 11.02.2010 року №1878-VI по відношенню до ч.2, 3 ст.182, ч.4 ст.334, ч.3 ст.640 та ст.657 ЦК України. Згідно цих змін, державна реєстрація договору (правочину) нерухомого майна скасована. Таким чином, з 01.01.2013 року скасовано обовязок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу нерухомого майна після його нотаріального посвідчення, що було основною умовою правової позиції ВСУ, що такі договори не підлягають визнанню дійсними. Отже, з 01.01.2013 року можливе застосування вимог ст.220 ЦК України, у відповідності до якої, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 даної статті встановлено, що коли сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються ст.ст.202-205, 220, 316, 317, 319, 321, 328, 640, 655, 657 ЦК України. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин є підстави вважати, що сторони вчинили правочин купівлі-продажу нерухомого майна з реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним, тому позовні вимоги є законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині вимог про визнання рішення підставою для реєстрації права власності суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду є підставою для реєстрації права власності у відповідності до Закону і додаткового визнання такого права не вимагається. Крім того, право позивачів з цього приводу на час розгляду справи не порушено.

Outcome: partial