Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, посилаючись на те, що протягом майже трьох років позивач вимушений був захищатися під час досудового слідства та в суді від незаконних звинувачень, що призвело до погіршення стану здоров'я, втрати авторитету та ділової репутації, негативного ставлення оточуючих, повністю зруйнувано кар'єру та життя позивача, що спричинило моральну шкоду. Крім того, позивачем були понесені витрат майнового характеру, пов'язаних з оплатою правової допомоги, судові витрати, втрата заробітку у зв'язку з відстороненням від посади та незаконнимзвільненням з останньої. В судовому засіданні позивач та представник останнього позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача Генеральної прокуратури України, проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що притягнення позивача до кримінальної відповідальності мало місце у зв'язку із самообмовою останнього, таким чином позивач втратив право на відшкодування шкоди. Проте, вразі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено спричинення моральної шкоди, зокрема і у тому розмірі про якій йдеться у позові. Крім того, заробітна плата підлягає стягненню не за весь період, а виключно за період відсторонення позивача від посади, про що прямо зазначено у законі, на якій посилається позивач. Питання законності або незаконності звільнення, поновлення позивача на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, внаслідок незаконного звільнення підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач проходив державну публічну службу. Державне казначейство України в судове засідання представника не направило повторно будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у зв'язку з чим судом було прийнято рішення про розгляд справи у відсутність представника відповідача, проти чого не заперечували учасники процесу. Вислухавши пояснення позивача представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. 21.09.2011 року позивача було затримано у зв'язку з підозрою у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 368 КК України та порушено кримінальну справу /Т.І а.с. 12, 15/. 23.09.2011 року позивачу обраний запобіжний захід тримання під вартою /Т.І а.с. 19/, який 04.10.2011 року був змінений на підписку про невиїзд апеляційною інстанцією /Т.І а.с. 20-24/. 04.10.2011 року позивача відсторонено від посади військового прокурора Дарницького гарнізону Центрального регіону України /Т.І а.с. 107, 108/ по 14.10.2011 року у зв'язку із звільненням із вказаної посади із вказаної дати /Т.І а.с. 33/. 12.10.2011 року позивачу пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України /Т.І а.с. 28-32/. 05.11.2014 року державний обвинувач старший прокурор відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинних угруповань Генеральної прокуратури України виніс постанову про відмову від обвинувачення у кримінальній справі за обвинуваченням позивача за ч. 3 ст. 368 КК України, у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості позивача у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 06.11.2014 року постановою суду кримінальне провадження по обвинуваченню позивача за ч. 3 ст. 368 КК України було закрито, у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, у зв'язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості позивача у суді і вичерпанням можливостей їх отримати/Т.І а.с. 61 - 66/. Таким чином, позивач перебував під слідством з 21.09.2011 року по 06.11.2014 рік, а підставою для закриття кримінального провадження стало не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно п. 1 - 2 ч. 1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Враховуючи наведене вбачається, що позивач має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону. Суд вважає неспроможними доводи представника Генеральної прокуратури України про те, що позивач втратив право на відшкодування у зв'язку із тим, що з боку позивача мала місце самообмова у вчиненні злочину, що передбачено ч. 4 ст. 1176 ЦК України виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 1176 ЦК України, фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Так, згідно диспозиції ст. 368 КК України, хабар є прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. Як вбачається з первинних показань позивача, зокрема які містяться у протоколі затримання позивача 21.09.2011 року останній винним себе в одержаннінеправомірноївигоди (хабара) не визнавав і заперечував обставини які ставились йому за вину, зокрема прохання надати вигоду для себе за не вчинення позивачем дій з використанням наданої йому влади /Т. І а.с. 119/. В інших процесуальних документах, складених під час досудового та судового слідства /Т.І а.с. 25 - 27, 34-60, 164 - 183, Т. ІІ а.с. 1 - 36/ позивач також винним себе не визнавав, доводив свою невинуватість, шляхом спростування сфальшованих доказів, у зв'язку з чим 13.06.2014 року було порушено кримінальне провадження № 42014000000000505 за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 370 КК України (провокація підкупу) по якому позивачє потерпілим /Т.І а.с. 175-177/. Відповідно до ст. 3 ч.ч. 1, 3-5 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону, якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, відшкодування шкоди провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Згідно довідок про заробітну плату позивача, остання становила 8815 грн. 95 коп. /Т.І а.с. 92, 93/. Зважаючи на те, що позивач був відсторонений від займаної ним посади військового прокурора Дарницького гарнізону протягом десяти днів /Т.І. а.с. 33, 107/ стягненню підлягають кошти саме за цей період в розмірі 2843 грн. 85 коп. зважаючи на розмір та складові заробітної плати позивача. Враховуючи те, що Законом не передбачено стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за час звільнення, а тільки за час відсторонення від посади питання про стягнення відповідної компенсації, тощо підлягає розгляду в іншому провадженні в порядку адміністративного судочинства,оскільки позивач обіймав посаду на державній публічній службі. Враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача Генеральної прокуратури України щодо відмови в задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати з вище вказаних підстав. Разом з тим, суд вважає неспроможними доводи представника Генеральної прокуратури України про недоведеність позивачем понесення судових витрат пов'язаних із замовленням та призначенням експертизи в розмірі 5681 грн. 86 коп. та витрат на правову допомогу 226000 грн., оскільки останні повністю підтверджуються матеріалами справи, зокрема квитанціями про оплату послуг по проведенню експертизи, копією самої експертизи, договорами про надання юридичних послуг, актами виконаних робіт, розрахунками витраченого часу надання правової допомоги /Т.І. а.с. 67 -91, 245 - 249/. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Заперечуючи проти стягнення таких витрат, через недоведеність дійсної оплати останніх представник Генеральної прокуратури України не надав доказів на спростовування доказів наданих позивачем, а також не заявляв клопотання про їх витребування вразі неможливості отримати такі докази самостійно. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 4 Закону, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ч. 3 ст. 13 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно копії витягу з послужного списку, а також послужного списку позивач був призваний на військову службу 27.01.1999 року і з цього часу обіймав керівні посади в різних військових частинах. З 2003 року почав працювати у військовій прокуратурі, у 2004 році обіймав посаду старшого помічника військового прокурора Дарницького гарнізону Центрального регіону у м. Києві, в подальшому просувався по службі саме в органах військової прокуратури і з 2008 року став обіймати посаду заступника військового прокурора Дарницького гарнізону Центрального регіону України в м. Києві, а з січня 2011 року став прокурором військової прокурори Дарницького гарнізону Центрального регіону України в м. Києві/Т.І. а.с. 184 - 186, 189 - 190, 210 - 213/. Протягом проходження служби позивач неодноразово був нагороджений відзнаками різного ступеня, зокрема почесними нагрудними знаками, медалями, заохочувальними відзнаками, подарунками за багаторічну бездоганну службу, зразкове виконання військового обов'язку, підняття престижу військової служби, високий професіоналізм, за сумлінну службу в органах прокуратури, за співпрацю з внутрішніми військами МВС України, за зразкову службу у Збройних силах України, за досягнення у військовій службі /Т.І а.с. 185-188/. До дисциплінарної відповідальності позивач протягом проходження служби не притягувався /Т.І. а.с. 201 - 213/. Під час обіймання посад заступника та прокурора прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України в м. Києві з 2008 року у позивача під підпорядкуванням знаходилося 82 військових формування, працювало 4300 осіб, в прокуратурі чисельність штату становила 15 одиниць /Т.І а.с. 185- 186/, для яких позивач був взірцем військовослужбовця користувався повагою та авторитетом серед останніх /Т.І. а.с. 214 - 239/.Проте, після незаконного притягнення до кримінальної відповідальності і протягом більше трьох років перебування позивача під слідством відношення з боку колишніх підлеглих осіб, різко змінилося, що потягло за собою втрату авторитету, репутації, розповсюдження негативної інформації про позивача, як про злочинця, насмішки тощо. Отже, фактично одинадцятирічна кар'єра та репутація позивача, бездоганне проходження військової служби була зруйнована незаконним притягненням останнього до кримінальної відповідальності, що позивач був вимушений доводити на стадії досудового розслідування та у судових інстанціях більше трьох років. Крім того, на час розгляду справи з боку Генеральної прокуратур України не вчинено жодних дій щодо відновлення життя позивача кар'єри та репутації. Так, 20.11.2014 року позивач звертався до Генерального прокурора України з заявою про виконання вимог ст. 6 Закону щодо поновлення позивача на роботі /Т.І а.с. 106/, проте на час розгляду справи реагування на заяву позивача не мало місця, а отже негативні наслідки та бездіяльність з боку відповідача Генеральної прокуратур України, що впливають на життя позивача продовжують тривати. Крім того, позивач з дружино та двома малолітніми доньками проживає у відомчому гуртожитку /Т.І. а.с. 240/, в якому також проживають особи, що проходять військову службу і звичайно обізнані із тим, що позивач був звинувачений у злочині, звільнений з посади і в очах сусідів позивач більше трьох років вимушений бачити зневагу, з останнім та його родиною було припинено звичайне спілкування, що також вкрай негативно вплинуло на життя позивача та його родини, які вимушені були терпіти таку ганьбу, на яку не заслуговували. Аналогічна ситуація мала місце і у навчальному закладі, в якому навчаються діти позивача, що знаходиться біля військової прокуратури і де в свою чергу також навчаються діти військовослужбовців, які працюють в останній та проживають у гуртожитку /Т.І а.с. 241 -244/. Враховуючи обізнаність вчителів та дітей про притягнення позивача до кримінальної відповідальності відношення вчителів та інших дітей до дітей позивача звичайно змінилося не у найкращий бік, що в свою чергу потягло за собою пригнічений стан дітей, дружини і як наслідок позивача. Крім того, за час перебування позивача під слідством, постійні переживання, вимушення терпіти негативне ставлення оточуючих, обмеження у пересуванні через застосування запобіжного заходу та неможливістю відвідати хворих батьків/Т. І а.с. 19, 23, 24, 132 152/, безперервну роботу щодо доведення своєї невинуватості, звільнення з роботи та позбавлення джерела доходу, що як наслідок призвело до необхідності позичати кошти на правову допомогу, негативна атмосфера у сім'ї вплинули вкрай незадовільно на стан здоров'я позивача. Так, позивач був вимушений багато лікуватися, проте стан здоров'я останнього повністю відновлений не був, у зв'язку з чим позивач отримав інвалідність ІІІ ступеня, а в подальшому за станом здоров'я був звільнений з військової служби /Т.І. а.с. 94, 95, 191- -208, 213/. Всі вище вказані обставини також вплинули на можливість позивача протягом більше трьох років належним чином приділяти увагу своїй родині, постійно пригнічений стан, незадовільне матеріальне становище, повністю змінили звичайний ритм життя позивача та вплинули на всі аспекти життя останнього, що потребує тривалого відновлення. Проте, таку негативну подію і час протягом якого тривало і продовжує тривати порушення прав позивача, на думку суду, в подальшому неможливо буде повністю викреслити із свого життя, а отже такі негативні спогади і наслідки залишаться у житті позивача та його родини назавжди. Враховуючи вище наведене, з урахуванням тривалості порушеного права позивача, способу та можливості відновлення такого права, наслідків які сталися з позивачем через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, девальвації національної валюти на час розгляду справи суд вважає, що моральна шкода оцінена позивачем в розмірі 550000 грн. є цілком обґрунтованою і підлягає задоволенню у повному обсязі, а доводи представника Генеральної прокуратури України про недоведеність спричинення позивачу моральної шкоди неспроможними. На підставі викладеного та

Outcome: partial