Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 13.03.2017 року відповідач [PERSON] позичила у нього грошові кошти у сумі 1000000 грн., з кінцевим терміном повернення до 13.03.2018. Крім того, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, 13.03.2017 сторони уклали іпотечний договір Проте, відповідач не виконала взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики, а тому позивач задовольнив вимоги за договором позики від 13.03.2017 та звернув стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Проте, вартість майна, на яке звернуто стягнення, ставить 525000 грн., тобто залишок непогашеного боргу становить 475000 грн. Станом на момент подачі позову заборгованість становила 756252 грн. 08 коп., яка складається з основної суми боргу - 475000 грн., інфляційних збитків - 250200 грн., 1 % річних - 30049 грн. 33 коп., пені у розмірі 0,1 % річних - 1002 грн. 75 коп. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики а також судові витрати. 07.07.2020 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки фактично грошові кошти їй не передавалися, інформація зазначена в звітах про оцінку іпотечного майна не відповідає дійсності, вартість майна значно занижена. Крім того, послалася на п. 6.7 Іпотечного договору, згідно якого, після завершення процедури позасудового врегулювання шляхом переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя або шляхом продажу іпотеко держателем предмета іпотеки, будь-які інші наступні вимоги іпотеко держателя, щодо виконання іпотекодавцем зобов`язань по договору позики є недійсними. А тому, вимога позивача про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок продажу предмета іпотеки, є недійсною. 22.07.2020 позивачем надано відповідь на відзив, в якому заперечує посилання відповідача на постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 295/795/19. Зазначив, що нормами чинного законодавства не обмежено право кредитора забезпечити належне виконання боржником основного зобов`язання декількома видами забезпечення. Внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки або застави шляхом визнання за кредитором права власності на нього, кредитор не втрачає права вимоги до боржника. Щодо одержання задоволення порушеного основного зобов`язання за рахунок іншого виду забезпечення. 31.07.2020 відповідачем подано заперечення, в якому зазначає, що позивачем у відповіді на відзив посилається на ряд постанов Господарських судів, проте, вони не можуть бути застосовані при вирішенні даної справи, оскільки згідно ч. 4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя; боржником юридичною особою або фізичною-особою підприємцем є дійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя. А тому відсутні підстави для стягнення суми заборгованості за договором позики, яка залишилася непогашеною після реалізації предмета іпотеки, оскільки такі вимоги відповідно до ч. 4 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» є недійсними. В судове засідання позивач не з`явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази вважає, позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини справи. Відповідно до ч. 1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої ї якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що 13 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] позику в розмірі 1000000 грн., з терміном повернення у строк до 13.03.2018 року. Згідно п. 8 договору позикики, позичальник відповідає по зобов`язаннях перед позичальником належним йому майном, яке передається в іпотеку від 13.03.2017 року. В забезпечення виконання зобов`язання, сторони домовилися в строк до 10.03.2018 року, укласти договір іпотеки належного позичальнику нерухомого майна. В якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, 13 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку позивачу квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 іпотечного договору, узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки ставить 1000000 грн. 00 коп. Згідно п. 4.1.6 іпотечного договору, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконане. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі, проте відповідач, всупереч умов договору та зобов`язання за договором позики належним чином не виконала. Стаття 7 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплює, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки (пені, штрафу), основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Крім того, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного договору. Зазначене також передбачається п. 1.3. іпотечного договору. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 203507826 та № 203471708 від 10.03.2020 вбачається, що [PERSON] задовольнив вимоги іпотеко держателя, зареєструвавши 05.03.2020 року право власності на іпотечне майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 6.7 іпотечного договору, після завершення процедури позасудового врегулювання, шляхом переходу до іпотеко держателя права власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом продажу іпотеко держателем предмета іпотеки, будь-які наступні вимоги іпотеко держателя, щодо виконання іпотекодавцем зобов`язань по договору позики є недійсними. Крім того, з аналізу ст.ст. 1, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідноси) вбачається, що після передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання або продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником, іпотекодавцем або іншою особою, відповідальною перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, зобов`язання боржника за договором кредиту є недійсними. З урахуванням наведеного, в силу ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» вимоги позивача щодо виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою, після реєстрації за ним права власності на іпотечне майно є неправомірними, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за договором позики. Таким чином, станом на момент визнання права власності за позивачем на предмет іпотеки, вартість якого за умовами договору іпотеки дорівнювала сумі переданих за договором позики коштів, сума основного боргу за договором позики вважається погашеною. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з недоведеністю позивачем обґрунтованості позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 157 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову, заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням. Суд вважає за необхідне одночасно з ухваленням даного судового рішення скасувати заходи забезпечення позову,які були вжиті ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 28.04.2020 та скасувати арешт,який був накладений даною ухвалою суду на майно відповідача [PERSON] .

Outcome: dismissed