Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про розподіл придбаного під час шлюбу майна, а саме гаража №140, площею 19,8 кв.м., розташований в Споживчому кооперативі автолюбителів «Автолюбитель-20» по вул.Літаковій, 50, в м.Маріуполі, з тих підстав, що вказане майно придбано під час шлюбу з відповідачкою за сумісні кошти, але добровільно [PERSON] розділити майно не бажає. Просив суд визнати за сторонами по ? частці права власності спірного гаражу. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідачка в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги визнала. Відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України суд ухвалює рішення без фіксації судового процесу технічними засобами. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п.24 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року N 2 у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи те, що визнання відповідачкою позову не суперечить нормам діючого законодавства та не порушує нічиї права, вважає за можливе ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки встановлено, що між позивачем та відповідачкою дійсно існують правовідносини з приводу розподілу спільного сумісного майна подружжя, які фактично не заперечувалися сторонами. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України частки майна подружжя, що є обєктом права спільної сумісної власності, є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбними договором. Аналогічне положення міститься й у ч. 2 ст. 370 ЦК України. Таким чином, гараж №140, площею 19,8 кв.м., розташований в Споживчому кооперативі автолюбителів «Автолюбитель-20» по вул.Літаковій, 50, в м.Маріуполі, був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як подружжя, оскільки придбаний в період шлюбу за спільні кошти. Оскільки домовленість або шлюбний договір про розмір часток у спільному майні між сторонами не укладались, то їх частки є рівними, тобто кожному належить 1\\2 частина спірного гаражу. У звязку із вказаним суд вважає необхідним захистити права позивача та задовольняє позов в повному обсязі.

Outcome: approved