Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.01.2013 року відповідач взяв у нього в борг 3 000 тисячі доларів США, що по курсу НБУ України становило 24 000 гривень, і зобов'язався повернути їх до 18 квітня 2013 року. Гроші займалися відповідачем на власні потреби. Зазначає, що до теперішнього часу відповідач борг не повернув. На його прохання про добровільне повернення боргу відповідав, що обов'язково розрахується, однак останнім часом перестав брати телефон. Посилається на те, що для нього дана сума є значною і невиконання відповідачем своїх зобов'язань ставить його в край тяжкий матеріальний стан, а у зв'язку з тим, що останній не бажає врегулювати спір мирним шляхом він змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги підтримують з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просять позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду засобами факсового зв'язку надіслав заяву з проханням відкласти розгляд справи для врегулювання справи шляхом укладення мирової угоди. Суд не визнає поважною зазначену відповідачем причину його неявки в судове засідання, оскільки згідно пояснень позивача, відповідач до нього з будь-якими пропозиціями стосовно укладення мирової угоди не звертався, так само як і не надав її проекту до суду, більш того відповідач на телефонні дзвінки позивача не відповідає і продовжує ухилятися від виконання свого обов'язку з повернення отриманих ним в борг коштів. Враховуючи зазначене, суд вважає прохання відповідача відкласти розгляд справи з посилання на можливість врегулювання її шляхом укладення мирової угоди нічим іншим як зловживанням своїми процесуальними правами та затягуванням розгляду справи по суті, а тому її розгляд можливий за відсутності останнього, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно зі ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 25.01.2013 року позивач [PERSON] надав в борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 3 000 Доларів США 00 центів, що підтверджується наданою суду копією відповідної Розписки від 25.01.2013 року (а.с.2). Як вбачається зі змісту вищезазначеної Розписки, відповідач зобов'язався повернути позивачу суму позики до 18.04.2013 року. Судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Глави 71, Параграфу 1. ЦК України (Позика). Частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір позики в якому вони погодили всі його істотні умови, які є характерними даному виду договорів, а саме суму позики яка складає 3 000 Доларів США та строк повернення позики - 18.04.2013 року. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 60, 10 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, що останній отримавши в борг грошові кошти в сумі 3 000 Доларів США, свої зобов'язання щодо їх повернення в строк погоджений сторонами в укладеному між ними Договорі, не виконав. Стаття 525 ЦК України визначає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту порушення відповідачем його прав, у зв'язку з чим суд вважає, що наявні правові підстави для їх захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми бору за договором позики, що узгоджується із ст. 16 ЦК України та ст.ст. 1046, 1049 ЦК України. Судом встановлено, що сума боргу яка підлягає стягненню з відповідача складає 3 000 Доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.09.2014 року еквівалентно 40 050, 00 грн. Стаття 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивача та необхідності задоволення його позову, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 405, 00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved