Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у трудових правовідносинах з Житлово-експлуатаційним підприємством № 5 м. Тореза Донецької області з травня по вересень 2013 року на посаді зварювальника. Підприємство відповідача виплачувало заробітну плату не регулярно і не в повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 4307,88 гривень. На його неодноразові звернення до керівництва відповідача про виплату заборгованості по заробітній платі та належних розрахункових, він отримував відмову. Відповідач заподіяв йому моральну шкоду, яка виражається в душевних і фізичних страждань, приниженні його честі та гідності, порушення звичного способу життя і нормальних життєвих зв'язків, що унеможливлює продовження активного громадського життя, порушені відносини з оточуючими людьми, та інші негативні наслідки. Моральну шкоду він оцінює в 1000,00 гривень. Просить стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 4307, 88 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку, моральну шкоду у сумі 1000 грн. До початку розгляду справи по суті позивачем надано заяву про уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплат, в якій зазначив, що отримав 27 січня 2014 року заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2013 року у розмірі 4307,88 грн. Середній заробіток за період з 31 серпня 2013 року по 26 січня 2014 року складає у сумі 10674,45 грн., виходячи з наступного розрахунку: (2151,00+2057,48) : (19+22) = 102,64 х 104 (робочих дні) = 10674,45 грн. Просив стягнути розмір середнього заробітку у сумі 10674 грн. 45 коп., у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. 22 січня 2014 року ухвалою суду подовжено строк розгляду справи. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки до суду не повідомив. За згодою позивача суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини. Позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 02 січня по 30 серпня 2013 року. Звільнений за ст.36 КЗпП України - за згодою сторін (а.с.45-45зв.). Згідно довідки Житлово-експлуатаційного підприємства №5 у м. Торезі заборгованість по заробітній платі станом на 01 грудня 2013 року складає у сумі 4307 грн. 88 коп., яка складається з заборгованості за липень 2013 року у сумі 1685,90 грн. та за серпень 2013 року у сумі 2621,98 грн. (а.с.7). Згідно розписки від 27 січня 2014 року позивач отримав на підприємстві відповідача заробітну плату за липень та серпень 2013 року в сумі 4307 грн. 88 коп., претензій до відповідача з питань заборгованості по заробітній платі не має (а.с.27). Дослідив добуті докази суд доходить наступного висновку. У відповідності зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачає виплату середнього заробітку за час затримки виплат, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї провини, відсутність грошей у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що 30 серпня 2013 року позивач звільнений за ст.36 КЗпП України - за згодою сторін, в день звільнення виплата належних сум не проведена. Заборгованість установи при звільненні позивача складала у сумі 4307 грн. 88 коп.: за липень 2013 року у сумі 1685,90 грн. та за серпень 2013 року у сумі 2621,98 грн. Позивач просивь стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості по заробітній платі у розмірі 4307 грн. 88 коп. 27 січня 2014 року, тобто під час розгляду справи, позивачем отримано на підприємстві відповідача заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2013 року в сумі 4307 грн. 88 коп. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню. Позивачем також заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплат за період з 31 серпня 2013 року по 26 січня 2014 року включно, тобто з дня звільнення по день виплати заборгованості по заробітній платі, що складає 104 робочих дні. Згідно довідки Житлово-експлуатаційного підприємства № 5 у м. Торезі заробітна плата позивача в червні 2013 року складала - 2151 грн. 00 коп., в липні 2013 року - 2057 грн. 48 коп., кількість робочих днів за червень та липень 2013 року склала 41 день (а.с.44). Середньоденна заробітна плата позивача в червні та липні 2013 року склала у розмірі 102 грн. 64 коп. ((2151,00 грн. + 2057,48 грн.) : 41 робочих дні). Середній заробіток за час затримки виплат за період з 31 серпня 2013 року по 26 січня 2014 року включно складає 10674 грн. 45 коп. (102,64 грн. Ч 104 робочих дні). Сума середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки виплат при звільненні, складає 10674 грн. 45 коп. (без врахування прибуткового податку й інших обов'язкових платежів). Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати підлягають задоволенню повністю. Вирішуючи заявлені позовні вимоги щодо стягнення грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд виходить з того, що сам факт порушення трудових прав позивача, що проявився в тривалій не виплаті заборгованості із заробітної плати, свідчить про перенесені позивачем моральні страждання, оскільки позивач об'єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення грошового відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на законі, відповідають фактичним обставинам справи та підлягають задоволенню. У пункті 5 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що суду необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що згідно п. 9 зазначеної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указав, що у відповідності зі ст.237-1 КЗпП України при наявності порушень прав працівника в сфері трудових правовідносин, що привело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя, обов'язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на власника чи уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності. Суд встановив, що затримка виплат позивачу при звільненні, заподіяла йому моральні страждання, позивач втратив нормальні життєві зв'язки і для організації свого життя позивачу необхідні додаткові зусилля, і на підставі ст.237-1 КЗпП України задовольняє його вимоги про стягнення з відповідача на його користь у відшкодування заподіяної моральної шкоди в сумі 200 грн. Виходячи з наведеного позовні вимоги [PERSON] до Житлово-експлуатаційного підприємства № 5 у м. Торезі про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплат, моральної шкоди підлягають задоволенню частково: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплат у сумі 10674 грн. 45 коп., у відшкодування моральної шкоди у сумі 200 грн. 00коп. В решті позовних вимог слід відмовити. На підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви: майнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру до суду оплачується ставка судового збору 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним судові витрати покласти на відповідача. У зв'язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, а відповідач звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір майнового характеру у сумі 121 грн. 80 коп. У зв'язку з тим, що позовні вимоги немайнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь держави в сумі 48 грн. 72 коп. ((200,00 грн. : 1000,00 грн.) = 20 % х 243 грн. 60 коп.). Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь держави: майнового характеру у сумі 121 грн. 80 коп.; немайнового характеру в сумі 48 грн. 72 коп., всього в сумі 170 грн. 52 коп.

Outcome: partial