Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору фінансового лізингу №2476 від 16 січня 2017 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]», стягнення з відповідача 40400 грн. на відшкодування сплачених коштів, а також витрат по сплаті судового збору 1280 грн. Сторони, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявились. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач надіслав заперечення проти позову та заявив про розгляд справи без участі його представника. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, 16 січня 2017 року позивач уклав з відповідачем договір фінансового лізингу №2476, згідно з яким товариство зобовязалось придбати та передати йому, як лізингодержувачу автомобіль марки BYD модель S6 модифікації GS обєм двигуна 2.0 МТ вартістю 13864,82 $, що становить 400000 грн. Того ж дня, згідно з письмовою пропозицією лізингодавця щодо сплати авансового платежу 40000 грн., позивач вніс цю суму на рахунок товариства. Згідно з договором та додатком №1, розмір цих коштів відповідає комісійному платежу в 10% «за організацію угоди». Після цього, звернувшись до відповідача щодо виконання договору, дізнався, що придбаний автомобіль містить дефекти і є несправним. Своє зобовязання відповідач не виконав. Також зясувалось, що при укладенні договору не дотримано істотні умови і допущено ряд порушень: місцем укладення договору зазначено м. Київ, фактично його підписано в м. Павлоград. Проте, ці відомості є неправдими і не відповідають фактичному місцю вираження волі сторін, як це передбачено ст.211 ЦК України. Також, вказане у Договорі місце не є ні місцем проживання фізичної особи, ні місцем знаходження юридичної особи, які є сторонами договору, як це вимагає ст.647 Кодексу. Будь-які застереження з цього приводу у тексті договору відсутні. Від лізингодавця договір підписав [PERSON], імені, по батькові не вказав, довіреності не надав. У даному випадку, відсутність повного найменування представника, навіть при наявності довіреності, не може підтвердити ідентичність його особи та право на укладення правочину. У договорі відсутні відомості про продавця товару, який є безпосереднім предметом цієї угоди. При укладенні правочину, відповідач ввів в оману щодо вартості товару: пообіцяв ціну автомобіля в 115000 грн., але фактично у тексті договору він її перевищив більше ніж утричі. Укладаючи договір, відповідач, практично, не узгодив з позивачем графік сплати за товар згаданий у договорі у звязку з цим додаток №3 взагалі відсутній. У договорі вказано про комісію «за організацію угоди», хоча Закон не передбачає цих лізингових платежів. Договір не передбачає належної відповідальності лізингодавця, є одностороннім і несправедливим. Оскаржуваний договір за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, а тому підлягає нотаріальному посвідченню. Проте договір нотаріально посвідчено не було. При укладенні правочину відповідач не надав відповідної ліцензії. Правочин вчинений без ліцензії, може бути визнаний недійсним. Зазначає, що ним було сплачено 40000 грн. на виконання договору, а також комісійний збір за перерахування цих коштів в сумі 400 грн. та у звязку з недійсністю договору просить стягнути зазначені витрати з відповідача. Згідно з наданим представником відповідача запереченням, відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом, при цьому посилається на те, що всі істотні умови договору порівняно із вимогами закону є дотримані, домовленість сторін щодо істотних умов підтверджуються підписами сторін на кожному аркуші договору та його додатків, відповідач з власної ініціативи взяв на себе певні зобовязання за договором. Зазначає, що позивачем не виконано умови договору щодо сплати всіх визначених договором платежів, а тому у відповідача ще не виникло обовязку щодо придбання та передання предмету лізингу. Вважає, що на час укладення договору відповідач мав право на його укладення лише на підставі довідки від Нацкомфінпослуг, оскільки наявність ліцензії на укладення подібних договорів згідно з Постановою КМУ №913 від 07 грудня 2016 року вимагається після спливу шести місяців з дня набрання чинності цією постановою. Також вважає, що договір не міг бути нотаріально посвідченим, так як на момент його укладення автомобіль придбаним не був, а обовязковою вимогою нотаріуса є огляд документа про реєстрацію транспортного засобу за фізичною чи юридичною особою. А також зазначив ряд інших заперечень щодо вмотивованості позову. В судовому засіданні досліджені: заява [PERSON]І адресована відповідачу з пропозицією досудового врегулювання спору (а.с.3); копія паспорта та картки платника податків [PERSON] (а.с.4,5); копія договору №2476 фінансового лізингу від 16 січня 2017 року та додатки до нього (а.с.6-19); копія квитанції від 16 січня 2017 року про сплату [PERSON] 40000 грн. авансового платежу за договором лізингу, а також 400 грн. комісії банку (а.с.20); відповідь ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на пропозицію [PERSON] (а.с.27); заперечення з додатками (а.с.33-49) лист Нацкомфінпослуг від 27 березня 2017 року, згідно з яким ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги та видано довідку про взяття на облік юридичної особи від 21 квітня 2016 року серії ФЛ №564 з правом надання послуг з фінансового лізингу, ліцензії з надання фінансових послуг товариство не отримувало (а.с.54). Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Згідно з ч.2 ст.18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Такими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Згідно зі ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ст.807 ЦК передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20.10.2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач у справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобовязаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, що буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Стаття 11 Закону надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню або умовам договору чи специфікації; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих не виконанням або не належним виконанням умов договору лізингу. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені права споживача, а саме: споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно з п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Судом встановлено, що 16 січня 2017 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» як лізингодавцем та [PERSON] як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу №2476, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки BYD модель S6 модифікації GS обєм двигуна 2.0 МТ, привід 4х2. Відповідно до п.1.3. договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно п.8.2 договору, вартість предмета лізингу, на момент укладання договору, становить 13864,82 доларів США з урахуванням ПДВ, згідно з обмінним курсом долара США до української гривні, на фактичну дату укладання даного договору, що в гривневому еквіваленті становить 400000 гривень з ПДВ. Відповідно п.9.6. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення як вказується у квитанції, зараховуються за даним договором у наступному порядку: комісія за організацію угоди; авансовий платіж; комісія за передачу предмета лізингу; у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9. ст.9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.5. ст.9 даного договору. Згідно п.12.1. договору, лізингоодержувач який сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має право повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Відповідно до п.12.3 договору зазначено, що лізингоодержувач, який сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.4.1. та не отримав предмету лізингу має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця. В такому випадку лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору в розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів та повертає сплачену комісію за передачу предмету лізингу. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. Складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені у Додатку №1, до цього договору, де поміж іншого визначено, що комісія за організацію угоди становить 10% від вартості предмет лізингу, тобто 1386,48 доларів США. Згідно з Додатком №2 до договору, вартість предмету договору складає 13864,82 доларів США. Згідно з наданою до суду копією квитанції №0.0.687010998.1 [PERSON] на виконання умов договору лізингу 16 січня 2017 року сплатив на рахунок відповідача 40000 грн., призначення платежу авансовий платіж. За змістом указаних пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачає. З огляду на зазначені пункти спірного договору, за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченої комісії за організацію угоди. Статтею 12 оспорюваного позивачем договору фінансового лізингу встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Стосовно лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, можливості одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же у даному випадку позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Таким чином, спірний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Умова договору фінансового лізингу про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити комісію за організацію угоди в сумі 1386,48 доларів США - першочерговий єдиноразовий платіж за організацію та ведення договору протягом терміну його дії, є незаконною. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію угоди розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. В переліку термінів договору, а також п.9.1 договору визначено, що комісія за організацію угоди - це першочерговий єдиноразовий платіж, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та ведення договору протягом терміну його дії. Даний платіж включає в себе організаційні послуги лізингодавця, будь-які витрати, понесені ним, що повязані з укладенням та обслуговуванням договору. Розмір комісії відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «комісія за організацію угоди» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України догові найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оспорюваний договір нотаріально посвідчено не було. Дана обставина, з урахування наявності спору щодо недійсності правочину також є підставою задоволення позовних вимог. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача сплачених позивачем коштів в сумі 40400 грн., суд вважає, що вони, за умови недійсності правочину в порядку ст. 216 ЦК України мають бути повернуті позивачу. Судові витрати, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved