Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав, щодо його неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] та стягнути аліменти на його утримання. У позові зазначилв, що батько неповнолітнього [PERSON] не займається його вихованням та забезпеченням, жодних з покладених законом на батьків обов`язків не виконує. Позивач, як піклувальник [PERSON] , самостійно утримує дитину, піклуються про його фізичний, духовний та моральний розвиток. Тому, на підставі ст. 164 СК України, приймаючи до уваги, що [PERSON] належним чином не виконують свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, права і інтереси, якої повинні бути захищені у встановленому зако\-ном порядку, просить позбавити його батьківських прав та стягнути аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Поліщук Г.М. у судовому засіданні просила суд прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, за згодою позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.164 СК України, оскільки батько і матір можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є рідною донькою [PERSON] . [INFO] [PERSON] одружилась з [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] . 23.11.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З червня 2007 року, [PERSON] та його мати [PERSON] проживали з позивачем. [INFO] [PERSON] померла. На підставі наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 04.12.2019 № 893 [PERSON] було тимчасово влаштовано в родину позивача, яка мешкає за адресою: [ADDRESS] до прийняття рішення про його влаштування. На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 16.12.2019 року № 569/5 [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 22.01.2020 № 22р над [PERSON] встановлено піклування. [PERSON] призначено його піклувальником. На підставі розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 26.02.2020 № 86р [PERSON] надано статус дитини, яка постраждала в наслідок воєнних дій та збройних конфліктів, яка зазнала психологічного насильства, моральних та психологічних страждань, що не потребують доведення, в наслідок її внутрішнього переміщення та залишення свого постійного місця проживання з метою уникнення збройного конфлікту. Батько [PERSON] , [PERSON] з червня 2007 року з дитиною не проживає, не займається його вихованням, жодних з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дитини. Місцезнаходження відповідача на теперішній час невідомо. Позивач самостійно утримує свого онука, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, сприяє здобуттю ним освіти, готує його до самостійного життя. Дитина має все необхідне для життя та розвитку. Натомість батько [PERSON] не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу дитини, не утримує його, навіть не спілкується з ним взагалі, не відвідує сина за місцем навчання, не присутній на батьківських зборах, не спілкується з вчителями, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як встановлено ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до довідки від 21.01.2020 року №12, виданої директором школи №29 [PERSON] дитину у навчальному закладі не відвідував, успіхами та розвитком не цікавився, на батьківських зборах не з`являвся, з класним керівником не спілкувався. При зарахуванні [PERSON] до навчального закладу заяву та інші документи надавала мати [PERSON] , яка весь час з моменту зарахування до навчального закладу займалася вихованням дитини. На сьогодні хлопець проживає разом з дідом та бабаю, які приїхали одразу після смерті матері та виховують і утримують дитину по теперішній час. Відповідно до довідки від 14.02.2020 року, виданої директором Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №9» батько [PERSON] декларації на [PERSON] з лікарем педіатром не укладав, за медичною допомогою до дільничного лікаря педіатра з дитиною не звертався. Декларація про вільний вибір лікаря на медичне обслуговування на дитину [PERSON] укладено з лікарем педіатром дільничним [PERSON] з позивачем. Окрім того, відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не приймає участі у знаходженні необхідних лікарів та лікарських препаратів; не відвідує лікарні, не цікавиться взагалі про його самопочуття та наявні хвороби. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності суд розцінює, як свідоме нехтування відповідачем своїх батьківських обов`язків та характеризує [PERSON] з негативної сторони, як особу яка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. У відповідності до вимог ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.15 Постанови Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п.16 Постанови Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття та згідно зі ст. 181 СК України одним із способів виконання батьками свого обов`язку щодо утримання дитини є стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), які присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Статтею 27 Конвенції «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою ВР № 789 ХІІ від 27.02.91 року, передбачено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні величини аліментного платежу суд враховує, величину прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, встановленого законодавством, а також положення ст. 180 СК України про те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька. Узагальнюючи вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом позбавлення [PERSON] батьківських прав, відносно неповнолітнього [PERSON] та стягнення з нього аліментів в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору зв вимогою про позбавлення батьківських прав у розмірі 840,80 гривень. У зв`язку з тим, що позивач за вимогою про стягнення аліментів звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в сумі 840,80 гривень, слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved