Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив зняти арешт, що був накладений на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , на підставі постанов Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі: постанова №477/22 від 06.05.2004 року реєстраційний номер обтяження №22565, зареєстрований 03.06.2004 року о 16:02:02 за №22565 реєстратором Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; постанова №136/15 від 27.01.2004 року реєстраційний номер обтяження №1403036, зареєстрований 22.10.2004 року о 12:11:56 за №1403036 реєстратором П`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; постанова №136/15 від 27.01.2004 року реєстраційний номер обтяження №1404283, зареєстрований 22.10.2004 року о 15:09:15 за №1404283 реєстратором: П`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Свої вимоги обґрунтовує тим, що він та треті особи [PERSON] (мати), [PERSON] (сестра), є власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях. На даний час він має намір подарувати свою частину квартири [ADDRESS] своїй матері [PERSON] , однак у приватного нотаріуса йому стало відомо, що на його 1/3 частину квартири [ADDRESS] накладений арешт, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вказану заборону на нерухоме майно було накладено на підставі постанов Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі м. Києва. 06.11.2020 року, у зв`язку із введенням на території України карантину, на електронну пошту Солом`янського районного відділу державної виконавчої Служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направлено заяву про надання інформації щодо наявних виконавчих проваджень у яких він є боржником. Однак, відповіді не надійшло. З урахуванням викладеного, накладений арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , позбавляє його як власника на вільний розсуд володіти та розпоряджатися своєю частиною квартири, а також порушує права третіх осіб як співвласників вказаної квартири, у зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. У встановлений ухвалою строк відзив від відповідача Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] пояснення не надійшли. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та треті особи [PERSON] (мати), [PERSON] (сестра), є власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло виданого Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації в м. Києві 25.12.1998 року згідно розпорядження (наказу) від 25.12.1998 року №3590. Встановлено, що на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належить позивачу [PERSON] накладений арешт, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Вказану заборону на нерухоме майно було накладено на підставі наступних постанов Відділу державної виконавчої служби у Солом`янському районі м. Києва: постанова №477/22 від 06.05.2004 року реєстраційний номер обтяження №22565, зареєстрований 03.06.2004 року о 16:02:02 за №22565 реєстратором Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; постанова №136/15 від 27.01.2004 року реєстраційний номер обтяження №1403036, зареєстрований 22.10.2004 року о 12:11:56 за №1403036 реєстратором П`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна; постанова №136/15 від 27.01.2004 року реєстраційний номер обтяження №1404283, зареєстрований 22.10.2004 року о 15:09:15 за №1404283 реєстратором: П`ятою Київською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 06.11.2020 року, у зв`язку із введенням на території України карантину, на електронну пошту Солом`янського районного відділу державної виконавчої Служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) позивачем направлено заяву про надання інформації про наявні відкриті виконавчі провадження, у яких він є боржником. Однак відповіді від відповідача не надійшло. Позивач просив зняти вказаний арешт посилаючись на те, що наявність вказаного арешту порушує його права як власника на вільний розсуд володіти та розпоряджатися своєю 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Згідно документів наявних в матеріалах справи встановлено, що в провадженні Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження №9458076, відкритого на підставі постанови №3-5153-1 виданої 17.05.2007 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави в сумі 17,00 грн. та постановою від 18.03.2020 року вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням боржником рішення суду. Також встановлено, що в провадженні Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження з примусового виконання постанови №3-11180 Солом`янського районного суду м. Києва від 13.07.2007 року про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави в розмірі 17,00 грн. та постановою від 18.03.2020 року вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням боржником рішення суду. Крім того, у провадженні Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження з примусового виконання постанови №155023 ВДАІ Солом`янського району від 23.08.2012 року про стягнення з [PERSON] штрафу на користь держави в розмірі 255,00 грн. та постановою від 18.03.2020 року вказане виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням боржником рішення суду. Також встановлено, що постановою головного державного виконавця Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30.03.2020 року знято арешт з майна боржника, що був накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 27.01.2013 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) із запитом про надання інформації стосовно відкрити виконавчих проваджень у яких він є боржником, однак відповіді не надійшло. Відзив на позовну заяву від Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) також не надійшов. З редакції норм Закону України «Про виконавче провадження» (Закон втратив чинність на підставі Закону №1404-VIII (1404-19) від 02.06.2016, ВВР, 2016, N 30, ст.542), що діяли час проведення виконавчих дій по провадженнях, в межах яких було винесено постанови №477/22 від 06.05.2004 року та №136/15 від 27.01.2004 року про арешт, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню - ч. 1 ст. 1 Закону України. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до ст. 40 Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Таким чином, арешт мав бути знятий, а не залишатися чинним після завершення виконавчого провадження, в межах якого накладався арешт. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазначають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 ЦК України можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6 (в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, наявність арешту майна порушує права позивача, як власника на власний розсуд розпоряджатися та користуватися майном. З урахуванням вищевикладеного та враховуючи те, що на виконанні у Солом`янському районному відділі державної виконавчої служби м. Київ Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) виконавчих проваджень не перебуває, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved