Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про збільшення розміру аліментів та про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що 14.01.2009 року позивач зареєструвала шлюб із відповідачем по справі - [PERSON]. 22.12.2010 року шлюб було розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави, а фактично шлюб припинив своє існування у вересні 2010 року, і за цей нетривалий час разом сторони мешкали взагалі не більше шести місяців. Від шлюбу позивач має доньку - [PERSON] , [INFO] . Аліменти на утримання дитини були стягнуті рішенням Київського районного суду м. Полтави 22.12.2010 року , в розмірі ? частини всіх видів заробітку. Відповідач по справі, який також є батьком доньки , майже не мешкав із позивачем за час їхнього нетривалого шлюбу. Після народження дитини позивач була змушена тимчасово припинити навчання і рік з дитиною мешкати у її батьків, бо відповідач не працював і позивач не мала коштів для того щоб кормити дитину і утримувати себе, але коли дитина підросла і [PERSON] повернулась в належну їй квартиру, де в цей час мешкав відповідач, з'ясувалось, що він там «посилив іншу жінку», таким чином шлюб припинив своє існування. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям дитини, її розвитком, її досягненнями та її проблемами, і звичайно взагалі не цікавився утриманням доньки, бо станом на 01.05.2016 року заборгованість по несплаті аліментів становить 48873,65 грв. [PERSON] не приймає ніякої участі у вихованні дитини, її фізичному і моральному розвитку, ці поняття взагалі не існують ні для відповідача, а ні для членів його родини. Зараз доньці позивачки сім років , весь цей час вона повністю присвячує своїй дитині, також багато уваги приділяють бабуся і дідусь, мої батьки. В 2014 році [PERSON] вийшла заміж і зараз донька живе у повні родині, чоловік позивачки приділяє дитині стільки уваги і турботи, що вона не має жодних комплексів, стосовно неповної родини. Відповідач лише юридично має назву батька, за весь час після розлучення, він не мав а ні цікавості до життя дитини, а ні турботи. Він не хвилювався коли донька хворіла, він не знає яку школу і який клас відвідує донька , не цікавився навчанням дитини. Окрім цього відповідач не виконує і свій обов'язок покладений на нього рішенням суд по утриманню дитини і сплаті аліментів, зараз ціни на всі необхідні речі значно піднялись, відповідачу нараховують заборгованість виходячи із мінімального прожиткового мінімуму, тому позивач прохає суд збільшити розмір аліментів які утримуються із відповідача, з ? частини до 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача. Позивач регулярно відвідує лікаря який слідкує за розвитком доньки, з часу початку шкільного навантаження він дає поради, для додаткового прийому вітамінів, як не перенавантажувати дитину, щоб вона була здоровою і фізично і морально і в гарному стані. Така турбота про дитину ніколи не існувала з боку відповідача. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Всі ці вимоги і норми ніколи не виконувались відповідачем. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України , визначені обов'язки батьків що до виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СКУ передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»- ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Всі перелічені фактори, не виконувались ніколи відповідачем і позивач вважає, що він свідомо нехтує своїми обов'язками . Позивач [PERSON] вважає, що така поведінка і відношення батька до дитини, принизлива і аморальна для її доньки , дитина не заслуговує на таке до неї відношення , а тому така людина, як відповідач не має морального права навіть юридично мати назву батька. Також позивач прохає суд збільшити розмір аліментів які стягуються на доньку [PERSON] [INFO] з відповідача [PERSON] з ? частини всіх видів заробітку до 1/3 частини до досягнення дитиною повноліття. Та прохала позбавити:[PERSON], [INFO], прож. [ADDRESS] не працюючого - батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з'явились, надавши суду заяви з проханням справу слухати у їх відсутність, позов підтримали,та прохали задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак повідомлявся належним чином, про що є докази у справі, а саме копія оголошення в газеті «Зоря Полтавщини». Від представників третіх осіб: Служби у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації, Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечили проти задоволення позову, та надійшли висновки про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.01.2009 року позивач зареєструвала шлюб із відповідачем по справі - [PERSON]. 22.12.2010 року шлюб було розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави, а фактично шлюб припинив своє існування у вересні 2010 року, і за цей нетривалий час разом сторони мешкали взагалі не більше шести місяців. Від шлюбу позивач має доньку - [PERSON] , [INFO] . Аліменти на утримання дитини були стягнуті рішенням Київського районного суду м. Полтави 22.12.2010 року , в розмірі ? частини всіх видів заробітку. Відповідач по справі, який також є батьком доньки , майже не мешкав із позивачем за час їхнього нетривалого шлюбу. Після народження дитини позивач була змушена тимчасово припинити навчання і рік з дитиною мешкати у її батьків, бо відповідач не працював і позивач не мала коштів для того щоб кормити дитину і утримувати себе, але коли дитина підросла і [PERSON] повернулась в належну їй квартиру, де в цей час мешкав відповідач, з'ясувалось, що він там «посилив іншу жінку», таким чином шлюб припинив своє існування. Після розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям дитини, її розвитком, її досягненнями та її проблемами, і взагалі не цікавиться утриманням доньки, бо станом на 01.05.2016 року заборгованість по несплаті аліментів становить 48873,65 грв. [PERSON] не приймає ніякої участі у вихованні дитини, її фізичному і моральному розвитку, ці поняття взагалі не існують ні для відповідача, а ні для членів його родини. Зараз їх спільній доньці сім років , весь цей час позивачка повністю присвячує своїй дитині, також багато уваги приділяють батьки позивачки. В 2014 році [PERSON] вийшла заміж і зараз донька живе у повні родині, чоловік позивачки приділяє дитині стільки уваги і турботи, що вона не має жодних комплексів, стосовно неповної родини. Відповідач лише юридично має назву батька, за весь час після розлучення, він не мав а ні цікавості до життя дитини, а ні турботи. Відповідач не хвилювався коли донька хворіла, не цікавиться навчанням дитини. Окрім цього відповідач не виконує і свій обов'язок покладений на нього рішенням суд по утриманню дитини і сплаті аліментів, зараз ціни на всі необхідні речі значно піднялись, відповідачу нараховують заборгованість виходячи із мінімального прожиткового мінімуму, тому суд вважає за необхідне збільшити розмір аліментів які утримуються із відповідача, з ? частини до 1/3 частини з усіх видів заробітку відповідача. Позивач регулярно відвідує лікаря який слідкує за розвитком доньки, з часу початку шкільного навантаження він дає поради, для додаткового прийому вітамінів, як не перенавантажувати дитину, щоб вона була здоровою і фізично і морально і в гарному стані. Така турбота про дитину ніколи не існувала з боку відповідача. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Всі ці вимоги і норми не виконуються відповідачем. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України , визначені обов'язки батьків що до виховання та розвитку дитини. Відповідно до ст. 164 СКУ передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він: ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»- ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Всі перелічені фактори, не виконувались ніколи відповідачем , що свідчить про свідоме нехтування своїми обов'язками . Позивач [PERSON] вважає, що така поведінка і відношення батька до дитини. Згідно зі ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, на батьків покладається обов'язок виховувати, ростити дитину, турбуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та інше. Відповідно до ч.4 ст.155 Сімейного Кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов»язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до п. 7 вищезазначеної Постанови, факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Відповідно до ст.12, Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо він якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно ст. 181 ч. 3 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини /аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька і /або/ у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні аліментів суд враховує: 1/ стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2/ стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3/ наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4/ інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ст. 183 ч. 1 Сімейного кодексу України частка заробітку /доходу/ матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно ст. 191 ч. 1 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ч. ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Згідно ст..88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved