Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Перший Всеукраїнський Міжнародний Банк» про визнання недійсним договору кредиту №5912836 від 11.12.2007 р., укладеного між сторонами у справі, та стягнення збитків в розмірі 430110,18 гривень. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 11.12.2007 р. між сторонами був укладений договір кредиту № 5912836. Позивач посилається на те, що всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживача» та постанови НБУ № 168 відповідач не провів з позивачем переддоговірну роботу та не надав відповідну інформацію про умови кредитування, не попередив споживача про валютні ризики, не отримав відповідне письмове підтвердження про роз»яснення і надання споживачу всієї необхідної інформації про умови кредитування, визначені законом. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначає, що при укладенні кредитного договору відповідач діяв з використанням нечесної підприємницької діяльності, не надав повну інформацію про запропонований продукт, не надана повна інформацію, яка має значення для здійснення споживачем свідомого вибору, не попередив про валютні ризики, і на підставі положень ст.230 ЦК України просив визнати даний кредитний договір недійсним та стягнути з відповідача збитки на підставі положень ст.ст. 216, 230 ЦК України збитки, завдані укладенням правочину із застосуванням обману. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначивши, що вимоги позивача є необгрунтованими, з позичальником була проведена відповідна переддоговірна робота перед укладенням Договору кредиту, що підтверджується його підписом в анкеті про надання кредиту. При підписанні договору сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, погодились на його умови. Також представник відповідача подала суду заяву про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з даними вимогами. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, 11.12.2007р. між ПАТ «Перший Всеукраїнський Міжнародний Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 5912836, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 55360 доларів США на придбання нерухомості зі сплатою процентної ставки в розмірі 10,99% річних. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Позичальник несе всі валютні ризики під час виконання зобов»язань за даним Кредитним договором, що спростовує посилання позивача на те, що він не був попереджений відповідачем про наявність валютних ризиків при укладенні Кредитного договору. Банк виконав свої зобов»язання за Договором кредиту, надавши позивачу відповідні кредитні кошти, у сумі, визначеній в Договорі. Позичальник за даним Кредитним договором зобов»язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов»язання, як вони визначені у цьому Договорі. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що сторони, підписавши спірний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов, а саме предмету Договору, умов забезпечення кредиту, прав та обов»язків сторін, відповідальності сторін, строків дії Договору. Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин на умовах, викладених в Договорі кредиту, і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Під час звернення до суду позивач посилалась на те, що при укладенні Кредитного договору відповідач не надав повну інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту та іншу інформацію, передбачену ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та постановою Національного банку України № 168 від 10.05.2007 р. Однак зазначені обставини спростовуються письмовими доказами у справі, а саме: анкетою-заявою фізичної особи на отримання кредитну на придбання нерухомості, де міститься підпис Позичальника у підтвердженні про отримання інформації, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів. Споживач мав змогу ознайомитись з інформацією про умови кредитування і у разі незгоди з ними обрати інший Банк для укладення Кредитного договору. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові позивач посилається на порушення відповідачем умов ст.ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що на її думку, є підставою для визнання Договору кредиту недійсним. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень зазначеного Закону у разі ненадання даної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме у виді штрафу або відшкодування шкоди. Однак, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачена можливість визнання кредитного договору недійсним у разі ненадання або надання неповної інформації про послуги. Судом встановлено, що умови Договору кредиту містять інформацію щодо: особи та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мета, для якої надається кредит; б) форми його забезпечення; в) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, що є істотними для укладення даного виду угод. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, і про це зазначалось судом вище, Кредитний договір був укладений між сторонами 11.12.2007 р. Протягом терміну дії Договору сторони вчиняли дії на виконання умов Договору, у тому числі позивач, який користувався кредитними коштами, частково виконував свої зобов»язання щодо їх повернення і сплати відсотків. При зверненні до суду позивач просить визнати Кредитний договір недійсним на підставі ст.230 ЦК України, оскільки, на його думку, при укладенні договору відповідач умисно не надав повну інформацію про істотні умови договору, тобто застосував обман. Відповідно до ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у разі навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку, саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача і сам факт обману. Будь-яких доказів в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України з боку позивача на підтвердження факту обману при укладенні Кредитного договору суду не надано, натомість, докази, надані відповідачем (анкета позичальника) спростовують зазначені обставини. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі зібрані і досліджені в ході розгляду справи докази, суд не вбачає підстав для визнання Кредитного договору від 11.12.2007 р., укладеного між сторонами у справі, недійсним з підстав, заявлених позивачем, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК Україени.

Outcome: dismissed