Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить суд про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що зазначений будинок є власністю позивача. У вказаному будинку за його згодою зареєстрована відповідачка [PERSON], яка починаючи з вересня 2010 року не проживала і не проживає по теперішній час в зазначеному будинку. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 25.10.2011 року шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачкою по наявній справі був розірваний. За таких обставин, позивач вважає, що відповідачка втратила право користування жилим приміщенням, в якому він проживає. Визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням позивачу необхідно для того, щоб вільно розпоряджатися своїм правом власника будинку. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, при цьому відповідно до письмової заяви позивач позовну заяву підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідачки у судове засідання. Відповідачка [PERSON] неодноразово повідомлялася належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак до суду повторно не з'явилася, про причину своєї неявки суд не повідомила. Суд вважає, що відповідачка належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, оскільки в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України судові повістки про виклик до суду надсилалися за зареєстрованим її місцем проживання, відомості про яке отримані судом в порядку ч. 3 ст. 122 ЦПК України, однак згідно поверненим повідомленням відповідачка за цією адресою не проживає, а відповідно до абз. 5 ч. 5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача, що викладена в письмовій заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з таких підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов'язані з правом особи користуватися жилим приміщенням, в якому зареєстроване її місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 21.02.2007 року, виданого Деленською сільською радою Арцизького району Одеської області, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.02.2007 року, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Крім того, на підставі зазначених документів, що підтверджують право власності, власником вказаного будинку зазначений [PERSON], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок приватного житлового фонду від 21.12.2006 року (а.с. 6-9). Згідно копії паспорту позивача, копії облікової картки об'єкта погосподарського обліку на 2011-2015 року, а також довідки Арцизького РС ГУДМС України в Одеській області [PERSON], [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с. 3, 14-16, 21). Факт не проживання відповідачки [PERSON] за адресою [ADDRESS] з вересня 2010 року підтверджується актом опитування свідків (а.с. 17). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 25 жовтня 2011 року, розірваний шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13). Отже, в судовому засіданні встановлено, що за вищевказаною адресою відповідачка не проживає більше одного року, що підтверджується вищезазначеними дослідженими доказами. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до положень частини 1 статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Тимчасова відсутність особи повинна бути безперервною, та за визначеним частиною 1 статті 71 ЖК України загальним правилом не повинна перевищувати шести місяців. Початок спливу часу відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Епізодична поява особи в жилому приміщенні лише для виду з метою його утримання не може розглядатися як повернення, що перериває сплив шестимісячного строку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). У разі розгляду такого спору встановленню підлягають причини відсутності особи понад шість місяців в жилому приміщенні. Особа підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у разі доведеності не користування приміщенням понад шість місяців без поважних причин. Ці норми закону є гарантією житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання, однак вони встановлюють різну правову природу та особливості припинення права користування жилим приміщенням (ст. ст. 71, 72 ЖК України стосуються збереження жилого приміщення за наймачем або членом його сім'ї в будинках державного і громадського фонду, а ст. 405 ЦК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в приватному жилому фонді). Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. В судовому засіданні встановлено, що даний спір виник між позивачем, який є власником житлового будинку згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно та відповідачкою, у зв'язку з чим чинним є правило ст. 405 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні із досліджених доказів, відповідачка не проживає по [ADDRESS], більш ніж один рік без поважних причин, також її відсутність за вказаною адресою понад шість місяців не відповідає випадкам, передбаченим пунктами 1 - 7 ст. 71 ЖК України, які передбачають, що право користування житловим приміщенням зберігається за відсутніми впродовж шести місяців з дня закінчення строку, вказаного у відповідному пункті. Суд вважає, що, враховуючи той факт, що відповідачка [PERSON] не проживає на спірній житловій площі, її можна визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинку [ADDRESS], у зв'язку з чим позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. Суд також вважає за необхідне у відповідності до ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідачки на користь держави до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 487,20 гривень.

Outcome: approved