Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив позбавити їх батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Також просив стягнути аліменти на його утримання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі перебували в шлюбі з 16.03.1996 року до 22.11.2012 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 10.06.2013 року [PERSON] покинула новонародженого сина в Київському міському пологовому будинку. На прийомі у Службі у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач [PERSON] заявила, що хлопчик був небажаною для неї дитиною, у неї немає можливості виховувати його, оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх синів 1996 та 2000 р. н. Відповідач [PERSON] на неодноразові запрошення до Служби у справах дітей не з'явився. Таким чином, відповідачі не беруть жодної участі у вихованні сина [PERSON], [INFO]., тим самим ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Також, відповідачі ухиляються від покладеного на них обов'язку у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України щодо утримання сина. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що малолітній [PERSON] не є його рідним сином, у зв'язку з чим права та обов'язки по його вихованню та утриманню передбачені СК України у нього відсутні. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду неповідомила. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача [PERSON] Представник Київського міського будинку дитини «Берізка» в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник Солом'янського районного відділу Державної міграційної служби в м. Києві надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ст. 45 ЦПК України та ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» до участі у справі було залучено представника Прокуратури Солом'янського району м. Києва. Представник Прокуратури Солом'янського району м. Києва в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши думку представника позивача, відповідача [PERSON], представника Прокуратури Солом'янського району м. Києва, врахувавши заяву Солом'янського районного відділу Державної міграційної служби в м. Києві, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 16.03.1996 року до 22.11.2012 року. Дана обставина підтверджується рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року. Від даного шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження від 09.08.2013 року, виданого Відділом РАЦС Солом'янського РУЮ у м. Києві, актовий запис 2421. Згідно акту №4 від 10.06.2013 року [PERSON] покинула новонародженого сина в Київському міському пологовому будинку 10.06.2013 року. Згідно Розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.08.2013 року малолітньому [PERSON], [INFO]. надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. На прийомі у Службі у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації відповідач [PERSON] заявила, що хлопчик був небажаною для неї дитиною, у неї немає можливості виховувати його, оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх синів 1996 та 2000 р. н. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації за №108-915/01 від 29.01.2014 року, орган вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON], [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON], [INFO]. З листа Київського міського будинку дитини «Берізка» від 05.12.2012 року №992 вбачається, що вихованням малолітнього [PERSON], [INFO]. займаються виключно працівники даного закладу. Батьки дитини жодного разу до дитячого будинку не приходили, вихованням сина не цікавляться. Відповідачі не беруть жодної участі у вихованні сина [PERSON], [INFO]., тим самим ухиляючись від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Позивач просив позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також стягнути з них аліменти на утримання малолітнього сина. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що він не є батьком малолітнього [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим просив у задоволенні позову відмовити, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини. Згідно ст. 133 СК України, якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір'ю, а чоловік - батьком дитини. Встановлено, що у відповідача [PERSON] [INFO] народився син [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві 09.08.2013 року було складено актовий запис про народження дитини №2421. У Книзі реєстрації народжень батьком дитини відповідно до норми ч. 1 ст. 122 СК України записано відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, суд призначає експертизу. В судовому засіданні 03.09.2014 року за клопотанням відповідача [PERSON], судом було призначено судову меично-ідентифікаційну експертизу по встановленню батьківства. З висновку експерта №363 складеного Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи 07.11.2014 року вбачається, що молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON], народженого [PERSON], виключається. Експертиза проведена відповідно до Закону України «Про судову експертизу» кваліфікованим судовим експертом Юрченко О.В., який має відповідну кваліфікацію та внесений до реєстру атестованих судових експертів. Судом встановлено, що висновок містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених питань. Оцінивши висновок за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, висновок слід вважати належним та допустимим доказом у справі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що судовий експерт Юрченко О.В. належним чином обґрунтував зроблені ним висновки щодо виключення біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON], народженого [PERSON]. В свою чергу встановлено, що відповідач [PERSON] ухиляється від покладеного на неї обов'язку у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України щодо утримання сина. Всі питання щодо виховання малолітнього сина [PERSON], вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному вихованні та утриманні держави. Встановлено, що [PERSON] не піклується про свого малолітнього сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Згідно п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно сина [PERSON], [INFO]., а тому її необхідно позбавити батьківських прав відносно нього. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених ст.184 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] зобов'язана утримувати дитину і створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації її життя нарівні з іншими дітьми не позбавленими батьківського піклування, а також передбачені законом обставини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO]., в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. Згідно зі ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Що стосується позовних вимог до [PERSON], то в них слід відмовити, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що він не є батьком малолітнього [PERSON], [INFO]. Позивач також просив доручити Соломянському районному відділу державної міграційної служби в м. Києві зареєструвати малолітнього [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації батьків за адресою: [ADDRESS] без їх згоди, на що слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 28.08.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Несмашною О.С. та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. На час надання малолітньому [PERSON], [INFO] статутсу дитини позбавленої батьківського піклування, його біологічні батьки, а саме відповідач [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду справи в суді представнику позивача були роз'яснені права передбачені ЦПК України, однак представник ними не скористався, заяви про уточнення позовних вимог не подала. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, про відмову в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги задоволені частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] суми судового збору за позовні вимоги немайнового характеру в сумі 243,60 грн. та за позовні вимоги майнового характеру в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial