Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (надалі - ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана»), згідно, з урахуванням уточнень змісту позовних вимог просив: визнати незаконним наказ ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» від 01 лютого 2014 року № 70-К, згідно якого позивача звільнено з посади виконуючого обов'язки директора Інституту післядипломної освіти 01 лютого 2014 року у звязку з закінченням терміну роботи; поновити позивача на посаді директора Інституту післядипломної освіти ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 25 414 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач та його представники [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач працював у ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» з 09 серпня 1968 року (в 1968 році - Київський інститут народного господарства ім. Д.С. Коротченко). З 1991 року позивач очолював структурні підрозділи післядипломної освіти: факультет підвищення кваліфікації кадрів, факультет післядипломної освіти і центр післядипломної освіти за сумісництвом. З 01 вересня 2009 року [PERSON] переведений на посаду доцента-директора Центру післядипломної освіти, а з 01 грудня 2011 року на посаду директора Центру післядипломної освіти за безстроковим трудовим договором. 12 листопада 2013 року наказом ректора ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» за № 912 було реорганізовано «Центр післядипломної освіти» шляхом створення на його базі структурного підрозділу Університету «Інститут післядипломної освіти». Виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» покладено на позивача з 25 листопада 2013 року по 25 грудня 2013 року. Про зазначений вище наказ № 912 від 12 листопада 2013 року позивача було повідомлено в усній формі лише 5 грудня 2013 року, про строковість трудових відносин на посаді директора Інституту післядипломної освіти на певний період з 25 листопада по 25 грудня 2013 року позивача ніхто не повідомив ні в усній, ні тим більше в письмовій формі. Лише 19 грудня 2013 року позивачу повідомили, що трудовий договір з ним було укладено на визначений термін до 26 грудня 2013 року і керівництво ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» просило позивача написати заяву про продовження строку трудового договору. Даний факт дуже його обурив, і він під тиском керівництва написав заяву про продовження за ним строкового трудового договору до закінчення навчального року, тобто до 30 червня 2014 року. 26 грудня 2013 року ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» було видано наказ за № 918-К, згідно якого позивачу було продовжено термін виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти з 26 грудня 2013 року по 01 лютого 2014 року. З даним наказом позивача також не було ознайомлено ні в усній, ні в письмовій формі в день його видання, а відповідно, він взагалі не володів інформацією про строковість трудових відносин з відповідачем. Лише згодом позивач дізнався, що всупереч домовленостям, строк трудового договору було продовжено до 01 лютого 2014 року, а не до 30 червня 2014 року, як було погоджено з позивачем. Позивача в усній формі було повідомлено, що він звільнений з посади виконуючого обов'язки директора Інституту післядипломної освіти у зв'язку з закінченням терміну роботи. При цьому, позивача повідомили, що він звільнений 01 лютого 2014 року, однак з наказом в письмовій формі його ознайомлено не було. У звязку з зазначеним позивач вважає, що його звільнення із займаної посади та фактичне припинення трудових відносин вчинено відповідачем з грубим порушенням як конституційних прав позивача, так і з грубим порушенням норм Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України): Так, позивач вказав, що його було звільнено від виконання обов'язків згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, з зазначенням в наказі № 70-К від 01 лютого 2014 року підстави звільнення: «у зв'язку з закінченням строку роботи». Проте, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. При цьому пунктами 2 і 3 ст. 23 КЗпП України передбачено, що строковий трудовий договір укладається: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У даному випадку відповідач уклав строковий трудовий договір в односторонньому порядку, без погодження з позивачем, що є грубим порушенням як вимог трудового законодавства, так і прав позивача. Окрім того, слід врахувати, що укладення строкового трудового договору на час виконання певної роботи не могло мати місце в нашому випадку, оскільки виконання обов'язків на посаді директора будь-якої організації, підприємства, передбачає необхідну постійність. Відтак, на думку позивача та його представників, з урахуванням вимог ст. 24 КЗпП України та того факту, що призначення позивача виконуючим обов'язки директора Інституту післядипломної освіти на визначений відповідачем строк відбулось без погодження з позивачем, однак, при цьому, позивача було безпосередньо допущено до виконання посадових обов'язків, трудовий договір з позивачем є укладеним на невизначений строк. Також, представники позивача пояснили, що відповідно до ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Отже, після реорганізації «Центру післядипломної освіти» шляхом створення на його базі структурного підрозділу Університету «Інститут післядипломної освіти» відповідно до наказу ректора ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» за № 912 безстроковий трудовий договір з позивачем, який перебував на посаді директора Центру післядипломної освіти, є продовжений, оскільки скорочення штату працівників не мало місця. Враховуючи дану норму закону, після реорганізації «Центру післядипломної освіти» у «Інститут післядипломної освіти», на переконання представників позивача, позивач мав бути переведеним на посаду директора «Інститут післядипломної освіти» на тих же умовах трудового договору, на яких він працював директором «Центру післядипломної освіти». Представники позивача також звернули увагу на те, що в абзаці першому п. 2 роз'яснень Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39, що діють на підставі Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545 «Про порядок тимчасової дії на території України деяких актів законодавства Союзу PCP» вказується, що призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Це можливо лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. У цьому випадку керівник підприємства, установи, організації зобов'язаний не пізніше місячного терміну з дня прийняття працівника на роботу представити до вищестоящого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний термін з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівника про результати. Виходячи з цього, призначення позивача тимчасово виконуючим обов'язки директора Інститут післядипломної освіти взагалі не могло мати місця і є незаконним, у звязку з чим позивач вважає, що його, фактично, було призначено на посаду директора «Інститут післядипломної освіти». Представник позивача [PERSON] також наголосила, що згідно наказу від 26 грудня 2013 року за № 918-к позивачу продовжено термін виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти з 26 грудня 2013 року до 01 лютого 2014 року, а, відтак, його звільнення від виконуваної роботи у звязку з закінченням терміну роботи могло бути в останній день вказаного строку, тобто 31 січня 2014 року, а не 01 лютого 2014 року. При цьому, враховуючи зміст наказу про звільнення, позивача було звільнено саме з займаної посади, а не від виконання обов'язків, що свідчить про те, що позивач був призначений на посаду директора Інституту післядипломної освіти, а не на нього було покладено тимчасове виконання повноважень за вказаною посадою. У звязку з зазначеним та тим, що позивача в установленому порядку не було звільнено/переведено з посади директора реорганізованого Центру післядипломної освіти відповідача, що свідчить про його фактичне переведення для подальшої роботи на посаді директора новоствореного Інституту післядипломної освіти, та враховуючи незаконне звільнення з вказаної посади, позивач та його представники в судовому засіданні просили: визнати незаконним наказ ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» від 01 лютого 2014 року № 70-К, згідно якого позивача звільнено з посади виконуючого обов'язки директора Інституту післядипломної освіти 01 лютого 2014 року у звязку з закінченням терміну роботи; поновити позивача на посаді директора Інституту післядипломної освіти ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 21 травня 2014 року в сумі 25 414 грн. 40 коп. Представники відповідача Овсяннікова Т.В. та Губіна А.В. проти позову заперечували та пояснили, що позивача звільнено з роботи без порушення норм трудового законодавства, а тому підстав для його поновлення немає. Так, згідно пояснень представників відповідача на підставі Ухвали Вченої ради Університету від 31 жовтня 2013 року ректором було підписано наказ від 12 листопада 2013 року № 912 «Про створення Інституту післядипломної освіти», за яким наказано реорганізувати Центр та створити на його базі структурний підрозділ - Інститут та затвердити Положення з тимчасовим покладенням виконання обов'язків директора Інституту на доцента кафедри інформаційних систем в економіці [PERSON] з 25 листопада по 25 грудня 2013 року. Таким чином, Центр як структурний підрозділ вже не існував, а Інститут як структурний підрозділ ще не був введений до штатного розкладу відповідача, і як наслідок, була відсутня посада директора, а тому на позивача було покладено виконання обов'язків директора на визначений термін. При цьому, твердження позивача про те, що тільки 19 грудня 2013 року, коли під писком керівництва він написав заяву про продовження строкового трудового договору до 30 червня 2014 року, йому повідомили, що трудовий договір з ним було укладено на визначений термін до 25 грудня 2013 року є таким, що не заповідає дійсності, оскільки будь-яких заяв та скарг від позивача в канцелярії відповідача зареєстровано не було, [PERSON] власноруч без будь-якого тиску написав заяву від 19 грудня 2013 року на ім'я ректора, в якій просив продовжити термін в.о. директора Інституту з 26 грудня 2013 року по 30 червня 2014 року. Ця заява свідчить про самостійну згоду позивача на роботу на мовах строкового трудового договору та виконання дорученої йому роботи як в.о. директора Інституту. Однак, в результаті невиконання позивачем доручення ректора згідно вимог наказу № 912, а саме не подання пропозиції до фінансово-економічного відділу щодо штатної чисельності до 28 листопада 2013 року, станом на 19 грудня 2013 року у відповідача ще не було проведено змін у штатному розписі. У звязку з цим, 19 грудня 2013 року позивач написав заяву про продовження терміну роботи саме як в.о. директора та мабуть мав бажання все ж таки виконати доручену йому роботу, але не виконав її знову, так як подання на затвердження штатного розпису Інституту замість позивача подав проректор Олексюк О.І., яке 31 січня 2014 року було розписано ректором на виконання начальнику фінансового-економічного відділу. При цьому, враховуючи специфіку роботи вищого навчального закладу та відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. На підставі викладеного, посада директора Інституту відноситься до науково-педагогічних посад, а тому передбачає строковість згідно чинного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається у письмовому вигляді шляхом оформлення наказу на підставі поданої заяви. Позивач написав заяву, в якій просив продовжити термін роботи з 26 грудня 2013 року по 30 червня 2014 року та сам вказує в позовній заяві на те, що відбувалось обговорення з керівництвом виконання ним обов'язків на певний строк. До того ж, під час обговорення поданої [PERSON] заяви на прийомі у ректора, з позивачем було досягнуто домовленості, що строк буде продовжений тільки до 01 лютого 2014 року, який і було зазначено керівником на його заяві. Таким чином, саме на підставі заяви позивача було видано наказ від 26 грудня 2013 року № 918-к про продовження позивачу терміну виконання обов'язків директора Інституту з 26 грудня 2013 року до 01 лютого 2014 року, а тому твердження позивача, що його знову не було ознайомлено з наказом № 918-к і лише згодом він дізнався, що строк трудового договору було продовжено до 01 лютого 2014 року не відповідає дійсності. Діюче законодавство не зобов'язує роботодавця повідомляти працівника під розпис, про ознайомлення з наказом, але працівники відділу кадрів викликали позивача для ознайомлення та пропонували ознайомитись з наказом в журналі. На підтвердження чого 26 грудня 2013 року складено акт де зазначено, що позивач копію отримав, але категорично відмовився ставити підпис про ознайомлення з цим наказом. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення, тому роботодавець до закінчення цього строку повинен видати наказ про звільнення працівника. Саме тому відповідач видав наказ від 01 лютого 2014 року № 70-к про звільнення позивача із займаної посади з 01 лютого 2014 року у зв'язку із закінченням терміну строкового трудового договору. Представники також вказали, що твердження позивача про те, що визначення дати закінчення строкового трудового договору було не добровільно погоджено сторонами, а ультимативно запропоновано йому, не відповідають дійсності та суперечать здоровому глузду, адже позивач власноруч писав заяву про укладення строкового трудового договору на виконання обов'язків директора. У звязку з зазначеним представники відповідача просили відмовити у задоволенні позову. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні надали покази, що в їх присутності позивача неодноразово було повідомлено про винесенні накази щодо реорганізації Центру в Інститут та його роботи в інституті, копії вказаних документів позивач брав, а ставити підписи про їх отримання відмовлявся, про що були складені численні акти. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював на різних посадах у ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» з 09 серпня 1968 року (в 1968 році - Київський інститут народного господарства ім. Д.С. Коротченко), що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4-14) та не заперечувалось в судовому засіданні. З 1991 року позивач очолював структурні підрозділи післядипломної освіти відповідача: факультет підвищення кваліфікації кадрів, факультет післядипломної освіти і центр післядипломної освіти за сумісництвом. З 01 вересня 2009 року [PERSON] переведений на посаду доцента-директора Центру післядипломної освіти, а з 01 грудня 2011 року на посаду директора Центру післядипломної освіти за безстроковим трудовим договором. 12 листопада 2013 року наказом ректора ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» за № 912 було реорганізовано «Центр післядипломної освіти» шляхом створення на його базі структурного підрозділу Університету «Інститут післядипломної освіти». Виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» покладено на позивача з 25 листопада 2013 року по 25 грудня 2013 року (а.с. 15, 16). 26 грудня 2013 року на підставі заяви позивача ректором ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» було видано наказ за № 918-К, згідно якого позивачу було продовжено термін виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти з 26 грудня 2013 року до 01 лютого 2014 року (а.с. 62). 01 лютого 2014 року наказом ректора ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» за № 70-к було видано наказ про звільнення позивача із займаної посади 01 лютого 2014 року у зв'язку із закінченням терміну роботи (п. 2 ст. 36 КЗпП України). Також, згідно вказано наказу вирішено виплатити позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 08 лютого 2013 року по 01 лютого 2014 року (а.с. 18). Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Як вірно вказано представниками відповідача, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України закінчення строку трудового договору є підставою для його припинення, тому роботодавець до закінчення цього строку повинен видати наказ про звільнення працівника. Разом з тим, як вбачається зі змісту наказу від 26 грудня 2013 року за № 918-К, позивачу було продовжено термін виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти з 26 грудня 2013 року до 01 лютого 2014 року, тобто, фактично, строк визначений вказаним наказом закінчується 31 січня 2014 року. Проте, наказ за № 70-к про звільнення позивача було винесено після закінчення вказано строку - 01 лютого 2014 року. Більш того, як вбачається зі змісту наказу за № 70-к про звільнення позивача, останнього звільнили - 01 лютого 2014 року, тобто вказаний день був відпрацьованим позивачем. У звязку з зазначеним, суд прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ винесено не на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а всупереч їм. При цьому, слід зазначити, що згідно вимог до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Однак, у даному випадку, відсутні підстав вважати, що між сторонами був укладений строковий трудовий на визначений строк, встановлений за погодженням сторін, оскільки, як вбачається зі змісту заяви позивача від 19 грудня 2013 року він просив продовжити термін роботи з 26 грудня 2013 року по 30 червня 2014 року, проте згідно наказу відповідача від 26 грудня 2013 року за № 918-К позивачу було продовжено термін виконання обов'язків директора Інституту післядипломної освіти з 26 грудня 2013 року до 01 лютого 2014 року. Також слід зазначити, що відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою вказаної статті звільнення з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, згідно положень п. 19 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Отже, після реорганізації «Центру післядипломної освіти» шляхом створення на його базі структурного підрозділу Університету «Інститут післядипломної освіти» відповідно до наказу ректора ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» за № 912 безстроковий трудовий договір з позивачем, який перебував на посаді директора Центру післядипломної освіти, є продовжений, оскільки скорочення штату працівників не мало місця. Враховуючи вказані вимоги закону, після реорганізації «Центру післядипломної освіти» у «Інститут післядипломної освіти», позивач мав бути переведеним на посаду директора «Інститут післядипломної освіти» на тих же умовах трудового договору, на яких він працював директором «Центру післядипломної освіти», якщо це не суперечить чинному законодавству. При цьому, враховуючи зміст наказу про звільнення, позивача було звільнено саме з займаної посади, а не від виконання обов'язків, що свідчить про те, що позивач був призначений на посаду директора Інституту післядипломної освіти, а не на нього було покладено тимчасове виконання повноважень за вказаною посадою. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір і одночасно з цим повинно бути вирішено питання про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У звязку з зазначеним та тим, що позивача в установленому порядку не було звільнено/переведено з посади директора реорганізованого Центру післядипломної освіти відповідача, що свідчить про його фактичне переведення для подальшої роботи на посаді директора новоствореного Інституту післядипломної освіти, та враховуючи незаконне звільнення з вказаної посади, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним наказу ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» від 01 лютого 2014 року № 70-К, згідно якого позивача звільнено з посади виконуючого обов'язки директора Інституту післядипломної освіти 01 лютого 2014 року у звязку з закінченням терміну роботи та поновлення позивача на посаді директора Інституту післядипломної освіти ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» підлягають задоволенню. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 лютого по 21 травня 2014 року, судом зроблений розрахунок на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, та виходячи із довідки ДВНЗ «КНЕУ ім. В.Гетьмана» про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 288 грн. 80 коп. без вирахування податків та інших обов'язкових платежів (а.с. 83). Оскільки згідно змісту позовних вимог позивач просив стягнути середній заробіток за період по 21 травня 2014 року, що становить 88 робочих днів, суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 25 414 грн. 40 коп. (88х 288,80=25414,40) без вирахування податків і обов'язкових платежів. З даної суми підлягає негайному стягненню заробітна плата за один місяць вимушеного прогулу в розмірі 7 364 грн. 40 коп. без вирахування податків і обов'язкових платежів. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню. В порядку, визначеному ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає також за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог у сумі 497 грн. 74 коп., а саме: 254 грн. 14 коп. - судовий збір за задоволенні вимоги майнового характеру та 243 грн. 60 коп. - судовий збір за задоволенні вимоги немайнового характеру. Враховуючи викладене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 23, 24, 36, 40, 42, 492, 235 КЗпП України, ст. 54 Закону України «Про освіту» та

Outcome: approved