Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 07.09.1996 Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 4. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.09.1996. Від шлюбу вони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з відповідачем. Причиною розірвання стало те, що з відповідачем в психологічному плані вони не сумісні, між ними не було порозуміння, внаслідок чого в сімї виникали сварки та скандали. Спільне життя стало неможливим, тому подальше подружнє життя суперечить його інтересам. Вони не проживають разом близько трьох років. Спір про майно подружжя відсутній. Дитина після розірвання шлюбу буде проживати з відповідачем. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не зявилася, про час та місце судового засідання повідомлена своєчасно та належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції на адресу реєстрації, до суду повернулися конверти з позначками «за зазначеною адресою не проживає». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, суд вважає, що відповідач належно повідомлена про дату та місце розгляду справи, повторно не зявилася в судове засідання, причини неявки суду не повідомила. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Згідно ч.1 ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Судом встановлено, що починаючи з 07.09.1996 сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00017840980, виданого 28.03.2017 Новопсковським РВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Луганській області. Відповідно до вищезазначеного витягу шлюб між [PERSON] та [PERSON] (до шлюбу Сергієнко) [PERSON] зареєстровано 07.09.1996 Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 4, на підтвердження чого 07.09.1996 видано свідоцтво про одруження серії І-ЕД №293978 (а.с.17-18). Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON], [INFO], як вбачається з позовної заяви та довідки про склад сімї №222 від 06.03.2017, виданої виконавчим комітетом Танюшівської сільської ради Новопсковського району Луганської області (а.с.6). Згідно позову, неповнолітня [PERSON] після розірвання шлюбу буде проживати з матірю [PERSON] Спір про майно подружжя відсутній. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що сімейне життя сторін не склалося у звязку з відсутністю взаєморозуміння, різних поглядів на життя, що призвело до втрати почуття взаємоповаги, довіри, розуміння та любові один до одного, зважаючи, що сторони близько трьох років сумісно не проживають, позивач наполягає на розірванні шлюбу, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, а також зважаючи на те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд вважає, що є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, а також положенням ст.51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved