Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства [PERSON] «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживачів та стягнення боргу за договором вкладу у сумі 170547,94 доларів США, що за курсом НБУ складає 4620962,66 гривень. Позовні вимоги мотивує вимоги тим, що 25.05.2010 року між нею та банком укладено договір №SAMDN010007106522440 Вклад «Депозит VIP», на підставі якого вона передала, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 150000 доларів США строком на 12 місяців до 25.05.2011 року включно, та зобовязався сплачувати відсотки за вкладом в розмірі 11% річних. Зазначений договір був неодноразово подовжений, втім, з березня 2014 року банк припинив виплачувати відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок. 16.02.2016 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання договору вкладу, внаслідок чого договір є розірваним з 23.02.2016 року. Втім, незважаючи на неодноразові її звернення банк не повернув суми депозиту а також процентів за користування коштами, з огляду на що [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представником банку подані письмові заперечення проти позову, у яких відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] В обґрунтування поданих заперечень посилалась на те, що оскільки позивачкою надано лише копію договору банківського вкладу, то нею не доведено факту укладення депозитного договору, факту перерахування грошових коштів на його виконання, а отже, між сторонами відсутні правовідносини, що виникли із договору про банківський вклад. Також зазначив, що виписка по рахунку виконана неуповноваженою відповідачем особою, позивачкою порушено порядок розірвання договору та що банк не може виконати свої зобовязання внаслідок анексії Криму. В судове засідання зявився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання зявився, позовні вимоги не визнав, підтримав раніше подані письмові заперечення на позов. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. 25.05.2010 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір №SAMDN010007106522440 Вклад «Депозит VIP». На підставі зазначеного договору позивач передала, а банк прийняв грошові кошти в розмірі 150000,0 доларів США строком на 12 місяців до 25.05.2011 року включно, та зобовязався сплачувати відсотки за вкладом в розмірі 11% річних. Згідно із п. 7 договору у випадку, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу, даний договір продовжується ще на один строк, зазначений в таблиці №1 цього договору. Договір продовжується неодноразово без явки клієнта. При цьому обчислення нового строку вкладу рахується з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Враховуючи те, що [PERSON] не заявляла Банку про свій намір повернути вклад, договір вкладу після його укладання був продовжений неодноразово з 29.05.2011 по 29.05.2012, з 30.05.2012 по 30.05.2013, з 31.05.2013 по 31.05.2014, з 01.06.2014 по 01.06.2015, з 02.06.2015 по 02.06.2016 року. З березня 2014 року банк припинив виплачувати позивачу відсотки за користування вкладом та заблокував її рахунок. Відповідно до п. 16 договору сторони мають право достроково розірвати зазначений договір у відповідності з діючим законодавством, повідомивши про це другу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору. 16.02.2016 року [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою про дострокове розірвання Договору вкладу на третій робочий день з моменту отримання ПАТ КБ «Приватбанк» зазначеної заяви та вимогою повернути їй належні за договором вкладу кошти. Зазначену заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано 19.02.2016 року, що підтверджується повідомленням про вручення цінного листа, копія якого міститься у матеріалах справи. Таким чином, договір банківського вкладу у відповідності із п. 16 договору є розірваним з 23.02.2016 року. Крім того, заявами від 16.02.2016 року, 18.03.2016 року [PERSON] просила повернути належні їй за договором банківського вкладу кошти, втім, відповідач не виконав свого обовязку. Відповідно до виписки з рахунку від 23.07.2014 року відповідач востаннє нараховував відсотки на вклад 26.03.2014 року, та розмір нарахованих та невиплачених відсотків на цю дату склав 1\~064,38 дол. США. Після 26.03.2014 року банк відсотки не нараховував. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, який суд визнає належним чином обґрунтованим, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01 березня 2016 року складає 170547,94 долари США, що складається з наступного: ? основний борг 150000 долари США; ? заборгованість за відсотками 20547,94 долари США. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. У відповідності до п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Таким чином, сума заборгованості за офіційним курсом НБУ (27,26 гривень за 1,0 долар США) на день ухвалення рішення складає еквівалент 4649136,84 гривень. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.3 ст. 1060 ЦК України за договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Так, згідно п.16 договору у разі його розірвання за ініціативою клієнта до спливу строку договору банк зобовязався повернути позивачу суму вкладу, а також відсотки. Таким чином, сторони договору передбачили порядок повернення суми вкладу у разі його розірвання до спливу строку дії договору, однак відповідач не виконав свого обовязку з повернення коштів. При цьому суд критично ставиться до заперечень банку щодо невиконання умов договору, з огляду на наступне. У своїх запереченнях представник відповідача із посиланням на відповідні інструкції та положення зазначає, що оскільки позивачкою надано лише копію договору банківського вкладу, то нею не доведено факту укладення депозитного договору, факту перерахування грошових коштів на його виконання, а, отже, між сторонами відсутні правовідносини, що виникли із договору про банківський вклад. Разом з тим, за клопотанням представника банку позивачкою були представлені та оглянуті судом оригінали наступних документів: оригінал договору №SAMDN010007106522440 (Вклад «Депозит VIP») від 28 травня 2010 року, оригінал квитанції №227100012 про внесення 150000,0 доларів США за депозитним договором. Таким чином, позивачкою у повному обсязі доведено, що між нею та банком дійсно укладений депозитний договір, [PERSON] на виконання зазначеного договору перерахувала відповідні кошти, а, отже, між сторонами дійсно виникли правовідносини, що витікають із договору про банківський вклад. Суд також критично оцінює заперечення банку про те, що виписка по рахунку виконана неуповноваженою відповідачем особою внаслідок припинення [PERSON] Наявність на виписці по рахунку факсимільного відбитку печатки та підпису уповноваженої особи [PERSON] не свідчить, що довідка видана саме цією особою, оскільки, як вбачається з представленого оригіналу довідки, її підготовлено операційним центром NPS, що і засвідчено печаткою та підписом уповноваженої особи Харківського ГРУ ПАТ «ПРИВАТБАНК». Більше того, навіть у разі відсутності вказаної довідки у позивачки та заперечень банку щодо наявності грошових коштів на його рахунку саме банк мав би довести факт повернення коштів позивачці, оскільки факт їхнього отримання банком доведений позивачем у повному обсязі іншими належними доказами. Щодо неможливості банком виконати свої зобовязання внаслідок анексії Криму судом враховано наступне. В обґрунтування позиції банк посилається на постанову Правління НБУ від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя», згідно із якою банкам України заборонено відкривати відокремлені підрозділи на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ «Приватбанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АРК і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Разом з тим, припинення діяльності відокремлених підрозділів не є підставою для невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. До того ж стороною договору є не відокремлений структурний підрозділ, а ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила і діють на підставі затвердженого нею положення. Згідно ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном. Отже, Кримське відділення лише прийняло грошові кошти, проте діяло не у власних інтересах, а в інтересах ПАТ «КБ «Приватбанк», яке і має нести відповідальність за своєчасне виконання зобов`язань перед позивачем. Саме таких правових висновків дійшов і ВССУ у своїх рішеннях від 14 вересня 2016 року по справі №201/13089/14ц, від 19 жовтня 2016 року по справі №757/10600/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі. Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визнати позов обґрунтованим та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості у повному обсязі у межах заявлених вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України також підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача судових витрат у сумі 6890 гривень. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved