Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів недійсними, стягнення коштів та моральної шкоди. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що у лютому 2015 року їй терміново потрібні були кошти, тому вона вирішила отримати позику у ТОВ «Лексворд». У офісі компанії консультант зазначив, що необхідною умовою отримання нею позики є сплата на рахунок компанії так званого «страхового» внеску, який є підтвердженням її платоспроможності за майбутнім договором. Так, 06 лютого 2015 року нею було сплачено 2500,00 грн. на розрахунковий рахунок ПП «Медвар». Призначення платежу згідно квитанції - платіж за договором №004215. Після цього, 06 лютого 2015 року між нею та ТОВ «Лексворд» було укладено договір № 004215, за яким підприємство зобов'язується вчинити від її імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного договору. Вона також підписала договір № 004215 між нею та ПП «Медвар», за яким ПП «Медвар» зобов'язується за обумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації. Проте, уклавши ці договори та сплативши кошти, вона до цього часу не отримала обіцяної позики. Більше того, товариство незаконно надає фінансові послуги без реєстрації у Державному реєстрі фінансових установ, без отримання ліцензій на надання фінансових послуг, а діяльність ТОВ «Лексворд» на умовах передбачених Договором №004215 в Україні заборонена. У зв'язку з цим, позивач просить визнати недійсними договори від 06 лютого 2015 року за ідентичним номером № 004215, укладені між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Лексфорт», а також приватним підприємством «Медвар», стягнути з ПП «Медвар» на її користь грошові кошти в розмірі 2500,00 грн., стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити та надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представники відповідачів до судового засідання не з'явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 06 лютого 2015 року між позивачем та ТОВ «Лексворд» було укладено договір № 004215, за яким підприємство зобов'язується вчинити від її імені певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного договору. Того ж дня між позивачем та ПП «Медвар» було укладено договір №004215 про надання інформаційних послуг, на виконання якого позивачем було сплачено 2500,00 грн. на розрахунковий рахунок ПП «Медвар» із призначенням платежу згідно квитанції № 57 від 06.02.2015 року - платіж за договором №004215. У ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість його свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно зі ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Предметом договору № 004215 між позивачем та ПП «Медвар» є інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації, що зазначено у п. 1.1. договору, який є нечітким та з нього неможливо точно встановити, які саме послуги повинні надаватись підприємством. Відповідно до ч.8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із з споживачами тлумачаться на користь споживача. Отже, відповідно до вищевказаного та ст.19 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним договору №004215 від 6 лютого 2015 року, укладеного між позивачем та ПП «Медвар» про надання інформаційно-консультаційних послуг, а тому вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих,що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи в вказаної норми Закону, суд вважає за необхідне стягнути з приватного підприємства «Медвар» на користь позивача грошові кошти в розмірі 2500,00 грн. Позовні вимоги позивача щодо визнання недійним договору № 004215 від 06 лютого 2015 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лексворд» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем належними доказами не підтверджена відсутність ліцензії у ТОВ «Лексворд» на здійснення своєї діяльності. Одночасно, посилання позивача на невиконання вказаним відповідачем умов договору є підставами для розірвання договору, а не для визнання правочину недійсним.. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди, то суд вважає, що в даному випадку позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем відповідно до ст. 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено суду спричинення такої шкоди останній. Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача приватного підприємства «Медвар» на користь держави необхідно стягнути судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Outcome: partial