Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS]. Дана квартира належить до громадського житлового фонду та є неприватизованою. Вказує, що також, у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою за формою № 3, виданою структурним підрозділом ВСП «Чоколівський» Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» 26 серпня 2015 року за № 1226. Зазначає, що [PERSON], починаючи з 2009 року, не проживає у спірній квартирі, не сплачує платежі за житлово-комунальні послуги. Особистих речей її в квартирі немає і, взагалі, квартирою вона не цікавиться. Відповідачка є колишньою дружиною власника особового рахунку [PERSON], так-як шлюб між ними був розірваний 01.12.2005 року. До того ж, позивач зазначає, що на даний час відповідачка вже більше п'яти років проживає в м. Хельсінкі в країні Фінляндія. Вона добровільно виїхала зі спірної квартири, забравши всі свої особисті речі. Таким чином, позивач вважає, що відповідачка хоча і зареєстрована в квартирі [ADDRESS], але вже тривалий час не проживає в ній, що дає йому підстави вважати, що вона втратила право користування цим приміщенням. Виходячи з того, що відповідачка в спірному жилому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк, залишивши його добровільно, забрав особисті речі та виїхав з квартири, витрат по утриманню квартири не несе, житлово-комунальні послуги також не сплачує, просить задовольнити позов. 04.09.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача надано до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 01.10.2015 року, 09.11.2015 року, 04.12.2015 року, 26.01.2016 року, 24.02.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Представником Солом'янського РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві до суду була подана заява про розгляд справи за його відсутності. Третя особа, [PERSON], в судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК України). Судом встановлено, що [PERSON], є зареєстрованим в спірній квартирі загальною площею 98,67 кв.м, яка знаходиться на [ADDRESS], що підтверджується Довідкою форми №3 від 26.08.2015 року (а.с. 6). Згідно довідки форми №3 від 26.08.2015 року, виданої комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району» в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] (власник особового рахунку) третя особа у справі, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (відповідачка). Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачку такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона не проживає в квартирі з 2009 року, своїх речей в квартирі не має, участі в оплаті за комунальні послуги не приймає та не виявляє бажання проживати за своїм місцем реєстрації з власного бажання, так-як є колишньою дружиною власника особового рахунку [PERSON], шлюб між ними був розірваний 01.12.2005 року, та на даний час відповідачка вже більше п'яти років проживає в м. Хельсінкі в країні Фінляндія. В обґрунтування своїх вимог позивач надав суду два акти від 16.09.2015 року, складені та підписані комісією у складі майстра технічних дільниць та сусідами за місцем проживання позивача, засвідчені начальником та майстром т/д ЖЕД - 902, з яких вбачається, що відповідачка в спірній квартирі з 2009 року не проживає. Судом встановлено, що відповідачка є колишньою дружиною [PERSON], третьої особи у справі, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 01.12.2005 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1041. В свою чергу, позивач є сином третьої особи у справі [PERSON] та відповідачки, та наголошував на тому, що на даний час відповідачка вже більше п'яти років проживає в м. Хельсінкі в країні Фінляндія. Дані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], у суду не має підстав ставити їх під сумнів. Так, свідок [PERSON] пояснив, що проживає в тому ж будинку вже багато років, що і позивач, є його сусідом. Зазначив, що відповідачка є колишньою дружною третьої особи у справі [PERSON], та не проживає в спірній квартирі з 2009 року. В свою чергу, свідок [PERSON] пояснила, що проживає в спірній квартирі, в якій відповідачка не проживає в ній з 2009 року, особисті речі в квартирі відсутні. Зазначила, що вона та її донька (онука відповідачки) ніколи не бачили свекруху та бабусю. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Суд звертає увагу на те, що предметом доказування у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є добровільність виїзду громадянина в інше місце проживання та не проживання у жилому приміщенні понад шести місяців, такі данні підтверджуються належними та допустимими доказами, які відповідно до ст. 57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних у судовому засіданні як свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерті. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місцем реєстрації протягом певного періоду часу. Як вбачається з матеріалів справи позивач надав суду два акти від 16.09.2015 року, на підтвердження не проживання, відповідачки в спірній квартирі з 2009 року. Таким чином, акти від 16.09.2015 року належним чином завірені начальником та майстром т/д ЖЕД - 902, доводять факт не проживання відповідачки в спірній квартирі понад шести місяців, тому відповідають вимогам їх належності та допустимості, як це зазначено в ст.ст.57-59 ЦПК України, що дає суду підстави дійти висновку про відсутність відповідача за первісним позовом в спірному жилому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин. Разом з тим, суд звертає увагу на те що в межах розгляду даної справи та оцінюванні доказів наданих сторонами у справі, суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Отже, відповідачка, будучи зареєстрованою в спірному жилому приміщенні, там не проживає, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за нею право користування жилим приміщенням, не вчиняє. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.03.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» /з наступними змінами / роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім»ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог ст. 71 ЖК України у суду є всі підстави визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved