Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 000933 від 19.08.2014 року, укладений між ТОВ « лізингова компанія « Еталон» та [PERSON]. Позивач обгрунтовує заявлені вимоги тим, що позивач по справі перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], спірний договір між відповідачами був укладений без її згоди, як дружини. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на той факт, що відповідачем [PERSON] були вчинені дії щодо розпорядження грошовими коштами сімейного бюджету та укладено договір щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя, у звязку із чим були порушені її права, за захистом яких вона звернулась до суду із даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Від представника відповідача ТОВ « Лізингова компанія « Еталон» надійшли на адресу суду письмові заперечення, відповідно до який в задоволені позову просив суд відмовити, посилаючись на те що законодавством не передбачено при укладенні договору лізингу отримувати згоду іншого подружжя. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. 27 серпня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 1065 та видано Свідоцтво про шлюб Серія 1-ЖД № 131676. 19 серпня 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН», код ЄДРПОУ - 38865527 та [PERSON] уклали договір фінансового лізингу № 000933. Предметом Договору був автомобіль КІА Sportage, вартістю 299 999,00 грн. На виконання умов укладеного Договору [PERSON], було сплачено «комісійну винагороду за організаційні заходи» у розмірі 10 відсотків від вартості предмета лізингу, що становить 29 999,90 грн. і підтверджується квитанцією № 48 Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 19 серпня 2014 року. Під час звернення до суду із даним позовом позивач наголошує на тому, що вищезазначеним договором порушено її права, як співвласника грошових коштів, які являються спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 СК України, Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого,що уклеєний другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним , якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Крім того, п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, зазначено що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Отже суд критично ставиться до посилань представника відповідача - ТОВ « Лізингова компанія « ЕТАЛОН» про те, що при укладенні договору фінансового лізингу не потрібна згода другого з подружжя, оскільки даний правочин виходить за межі дрібного побутового правочину. Зазначені норми кореспондуються з положеннями ч.2 ст. 360 ЦК України, відповідно до якої розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. З наведеного вище слідує, що, вчиняючи правочин, що передбачають наслідком розпорядження майном, яке перебуває у спільній сумісній власності, вважається, що один співвласник діє як від свого імені, так і від імені другого співвласника ( дружини), тобто останній також є стороною договору . Отже, за таких обставин, співвласник якого за договором представляє інший, має право порушувати питання про визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Підставою для виникнення цивільних прав та обовязків є юридичні факти, якими в цивільному праві є обставини, наявність, яких тягне встановлення, зміну, припинення або інші трансформації цивільних прав і обовязків (цивільних правовідносин). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як зазначено в п.п.5 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до п.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обовязків, є договори та інші правочини. Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон повязує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Двосторонній правочин це погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних правовідносин. Двосторонні правочини є договорами, для яких характерне узгодження волевиявлення двох сторін. Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб. Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). З наведеного вище вбачається, що права позивача, як власника спільно набутого майна за час шлюбу, а саме: грошових коштів, якими відповідач [PERSON] розпорядився на власний розсуд, порушені внаслідок укладання спірного договору та підлягають захисту. Отже, позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. При розгляду справи суд всебічно і повно зясував суть договору, дійсне волевиявлення їх учасників, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, який виник по даній справі. Ухвалюючи рішення по дійсні справі, суд забезпечує законність у сфері майнових відносин сторін, охорони інтересів суспільства, прав громадян, у запобіганні цивільним правопорушенням. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного й

Outcome: approved