Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування будинком по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач на підставі договору дарування від 03.12.2004 року є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку він зареєстрував своїх знайомих [PERSON] та [PERSON] . На початку лютого 2014 року відповідачі виїхали проживати в м. Київ, де проживають до сьогоднішнього часу. Не проживаючи в житловому будинку відповідачі не платять за комунальні послуги, електроенергію, газ та інші послуги, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в будинку немає і взагалі будинком не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чинив і не чинить, в добровільному порядку відповідачі знятись з реєстрації не можуть, оскільки не має можливості це здійснити враховуючи значну відстань. Враховуючи викладене, вважає, що відповідачі втратили право користування житлом. Позивач в судове засідання не з`явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернулися конверти з відміткою «відсутній вдома», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідачі вважаються належним чином повідомленими про час та місце судового засідання. Враховуючи викладене, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не є власниками зазначеного будинку, не є членом сім`ї позивача, зареєстровані за вказаною адресою, але з 2014 року не проживають за адресою реєстрації. Як розтлумачив Пленум Верховного Суду України, у абз. 1 п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно з ст. 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За наведених обставин, відповідач на підставі ч. 1 ст. 71, ст. 72 Житлового кодексу, як такий, що був відсутній за місцем реєстрації понад встановлені строки, підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в судовому порядку. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 03.12.2004 року, який зареєстровано в реєстрі за № 3441. Згідно з довідкою про склад сім`ї №41 від 15.07.2020 року, виданої головою квартального комітету №13 Олександрійської міської ради за адресою: м. Олександрія, вул. Захисників України (Дзержинського), 37 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Згідно з актом від 15.07.2020 року, затвердженого головою квартального комітету №13 та сусідами по вулиці за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] в будинку з лютого 2014 року не проживають. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] без поважних причин не проживають в будинку [ADDRESS] з 2014 року, можливість збереження жилого приміщення за відповідачами судом не встановлено, тому суд вважає, що реєстрація відповідачів в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved