Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення грошової компенсації втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01 вересня 2005 року по 06 грудня 2013 року та наказом від 06 грудня 2013 року він був звільнений у звязку із скороченням штату, на підставі п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ. В подальшому, рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року його поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Після поновлення його на роботі наказом роботодавця від 22 липня 2014 року, хоча потрібно було поновити 18 липня 2014 року, оскільки рішення суду в частині поновлення на роботі було постановлено до негайного виконання. Після поновлення на роботі за рішенням суду, він був звільнений у звязку зі скороченням штату, на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпПУ 28 жовтня 2014 року, та відповідач провів з ним повний розрахунок. В подальшому, у звязку з його перебуванням на лікарняному з 28 жовтня 2014 року по 29 листопада 2014 року,в наказ про його звільнення вносились зміни: спочатку дату його звільнення було змінено з 28 жовтня 2014 року на 03 листопада 2014 року,а потім з 03 листопада 2014 року на 01 грудня 2014 року, відповідно без скасування самого наказу про звільнення. Необхідно також прийняти до уваги, що рішення Артемівського міськрайонного суду від 18 липня 2014 року, яким його було поновлено на роботі було скасоване рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, яке залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року. Постановою Верховного Суду України від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду від 19 березня 2015 року і ухвала касаційного суду від 12 серпня 2015 року були скасовані як незаконні, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року залишено в силі в незмінній формі. Через заборгованість по заробітній платі і неповний розрахунок на час звільнення з відповідача неодноразово стягувався за рішенням судів, які набрали законної сили, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні: спочатку за рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в сумі 6807,60 грн. за період з 30 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року, а потім за рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року в сумі 17359,38 грн. за період з 02 липня 2015 року по 25 листопада 2015 року. Останнім рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року, яке на теперішній час набуло законної сили, яким стягнуто на його користь з відповідача 328,04 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення, судом було встановлено наступне: наказом роботодавця від 22 липня 2014 року його поновлено на роботі з 06 грудня 2013 року. Тому він вважається таким, що працював на підприємстві, в тому числі, 18 липня та 21 липня 2014 року (робочі дні). Таким чином, у звязку із затримкою відповідачем виконання рішення суду про поновлення його на роботі, йому підлягає виплата його середнього заробітку за період з 18 липня 2014 року по 21 липня 2014 року, що є добутком середньоденної заробітної плати (164,02 грн.) на кількість робочих днів (2 дні), що складає 328,04 грн. Крім того, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року встановлено, що 01 грудня 2014 року є остаточною датою його звільнення, а 30 квітня 2015 року є остаточною датою розрахунку. Тобто як на 01 грудня 2014 року дату його звільнення, так і на 30 квітня 2015 року дату остаточного розрахунку, відповідач не провів з ним повного розрахунку, не сплативши йому заробітну плату за 18 та 21 липня 2014 року в сумі 328,04 грн., яку в подальшому було стягнуто за рішенням суду. Та ця сума заробітної плати була сплачена відповідачем лише 04 жовтня 2016 року. Проте залишилась несплаченою сума компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, що не є остаточним розрахунком з ним в розумінні статті 116 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року, яке набуло законної сили, встановлено, що 01 грудня 2014 року є остаточною датою його звільнення, а 30 квітня 2015 року є остаточною датою розрахунку. В його випадку відповідач повинен був сплатити на день остаточного розрахунку (станом на 30 квітня 2015 року) 328,04 грн. його заробітної плати за 18 та 21 липня 2014 року, але сплатив її тільки 04 жовтня 2016 року, тобто затримавши розрахунок на 01 рік 05 місяців і 04 дні та порушивши на цей строк термін її виплати. Позов просив задовольнити. 12 січня 2017 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач зазначає, що ним при розрахунку суми грошової компенсації втрати частини заробітку в розмірі 29,85 грн. помилково бралась до уваги не дата коли відповідач повинен був сплатити суму зарплати за 18 та 21 липня 2014 року серпень 2014 року, а дата остаточного розрахунку 30 квітня 2015 року, що потягло не правильний розрахунок несплаченої відповідачем суми компенсації втрати частини доходів. Просить стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 553,40 грн. та стягнути остаточну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по 12 січня 2017 року, за винятком стягнутих сум середнього заробітку за попередніми рішеннями судів, які підлягають виключенню, у розмірі 66033,72 грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у його заявах. Просив їх задовольнити з урахуванням уточненої заяви. В судовому засіданні він також зазначив, що просить стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 553,40 грн. та стягнути остаточну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по 12 січня 2017 року, за винятком стягнутих сум середнього заробітку за попередніми рішеннями судів, які підлягають виключенню, у розмірі 66033,72 грн. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], яка діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги не визнала повністю та суду пояснила, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року по справі №219/4621/2014-ц з ПАТ «Часівоярського вогнетривкого комбінату» на користь позивача стягнуто 328,04 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року по справі №219/10806/2013-ц в частині, що підлягала негайному виконанню щодо поновлення його на роботі. Затримка у виданні наказу про відновлення на посаді складала 2 робочих дні. Судом також встановлено, що позивач 18 та 21 липня 2014 року не зявився на роботу з трудовою книжкою, а вирішував особисті проблеми, повязані з отриманням виконавчих листів. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. У рішенні суду від 06 вересня 2016 року по справі №219/4621/2014-ц зазначено, що задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі буде достатньою сатисфакцією для відновлення порушеного трудового права в цій частині. Таким чином, сума 328,04 грн., що стягнута за рішенням суду по справі №219/4621/2014-ц не є заборгованістю по заробітній платі відповідача перед позивачем при наступному звільненні у квітні 2015 року, а є сатисфакцією за затримку на 2 робочих дні виконання рішення суду про поновлення на роботі. 18 та 21 липня 2014 року позивач не вийшов на роботу, фактично не працював та йому не нараховувалась заробітна плата, тому підстав для виплати заробітної плати за ці дні при наступному звільнені позивача не було. Крім того, на момент повторного звільнення позивача за скороченням штату наказом від 28 квітня 2015 року, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року про поновлення позивача на посаді, було скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, тому підстави оплати були взагалі відсутні. Просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 18 липня 2014 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат», третя особа [PERSON], про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, задоволені частково.\~\~Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «Часівоярський вогнетривкий \~комбінат» № 655-ок від 06.12.2013 року «Про особовий склад» про звільнення [PERSON] з посади начальника охорони сторожової у зв`язку з скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді начальника охорони сторожової відділу економічної безпеки ПАТ «Часівоярський вогнетривкий \~комбінат» з 06.12.2013 року. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий \~комбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21\~ 699 грн. 95 коп. за виключенням виплаченої [PERSON] допомоги по безробіттю при наявності документального підтвердження виплати цієї допомоги. \~Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий \~комбінат» в доход держави судовий збір в сумі 487,2 грн.\~В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Ухвалою Верховного Суду України від 23 березня 2016 року рішення залишено без змін. Відповідно до копії постанови Верховного Суду України від 23 березня 2016 року зава [PERSON] задоволена частково. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, яким скасовано рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року та 31 грудня 2014 року, та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року скасовано, а зазначені рішення суду першої інстанції залишенні без змін. Відповідно до копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про зобовязання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, визнання бездіяльності незаконною та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] 328 (триста двадцять вісім) грн. 04 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Визнано незаконною бездіяльність публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» в ненаданні [PERSON] щорічної основної відпустки за період роботи з 1 вересня 2013 року по 31 серпня 2013 року, з 18 серпня 2014 року, згідно поданої [PERSON] заяви від 7 серпня 2014 року. \~Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] 500 (пятсот) грн. 00 коп. моральної шкоди. У задоволенні позовних вимог про зобовязання до вчинення дій та про стягнення моральної шкоди в розмірі 1\~500 грн. відмовлено. Рішення набрало законної сили 23 вересня 2016 року (а.с.16-25). Також цим судовим рішенням встановлено, що відповідач-роботодавець повинен був винести наказ про поновлення позивача на роботі негайно після оголошення рішення суду, тобто 18 липня 2014 року. Таким чином, обґрунтованою є вимога позивача про зобовязання відповідача внести відповідні зміни до його трудової книжки, а також в табелі обліку використання робочого часу та до інших кадрових та бухгалтерських документів, вважаючи датою поновлення на роботі 18 липня 2014 року. Статтею 236 Кодексу законів про працю України\~встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі\~Порядок). Згідно з довідкою відповідача від 21 травня 2014 року №342 (Т.2 а.с.141) середньоденна заробітна плата позивача на ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» складала 164,02 грн., що підтверджується також рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року. Кількість робочих днів з дня винесення рішення суду про поновлення на роботі, 18 липня 2014 року (при цьому рішенням суду стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 6 грудня 2013 року по 18 липня 2014 року, тобто без включення 18 липня 2014 року), до дня видачі наказу про поновлення на роботі, 22 липня 2014 року, складає 2 робочі дні. Таким чином, у звязку із затримкою відповідачем виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, позивачеві підлягає виплаті середній заробіток за період з 18 липня 2014 року до 21 липня 2014 року, що є добутком середньоденної заробітної плати (164,02 грн.) на кількість робочих днів (2 дні), та складає 328,04 грн.При цьому, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України). З огляду на викладене, суд вважає підставною та такою, що підлягає задоволенню, вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі оплату вимушеного прогулу при затримці виконання такого рішення, що випливає з правової природи такої виплати. Також звертає увагу на себе те, що наказом роботодавця від 22 липня 2014 року позивача поновлено на роботі з 6 грудня 2013 року. Тому позивач вважається таким, що працював на підприємстві, в тому числі, 18 липня та 21 липня 2014 року (робочі дні).\~ Задоволення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі буде достатньою сатисфакцією для відновлення порушеного трудового права в цій частині. Згідно копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року Позов [PERSON] до ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв»язку із порушенням строків їх виплати у сумі 345.02 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди у сумі 1000 грн., задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства\~ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку\~ при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 17359 грн. 38 коп. (нарахованої без утримання обовязкових платежів), в іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовлено (а.с.38-40). Рішення не набрало законної сили. Відповідно до вимог частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення суду про стягнення на користь робітника остаточного розрахунку при звільнені не є фактичним розрахунком у розумінні статей 47 і 116 КЗпП України. Вказаний висновок відображено в Рішенні Конституційного Суду України N 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року і у в Постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №6-77цс11. З виписки по рахунку позивача від 21 листопада 2016 року (а.с.66) вбачається, що 04 жовтня 2016 року на банківську картку [PERSON] було зараховано 823,86 грн. моральна шкода та середній заробіток [PERSON] згідно рішення суду по справі №219/4621/2014-ц, без ПДВ. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Статтею 95 КЗпП України передбачено, що мінімальна заробітна плата це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно із статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В статті 3 вказаного Закону, передбачений порядок нарахування компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків її виплати. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає в себе надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із пунктом 2.2. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України N 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 29 січня 2014 року у справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1\\. Визнання права; 2\\.визнання правочину недійсним; 3\\.припинення дії, яка порушує право; 4\\.відновлення становища, яке існувало до порушення; 5\\.примуслве виконання обовязку в натурі; 6\\.зміна правовідношення; 7\\.припинення правовідношення; 8\\.відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9\\.відшкодування моральної (немайнової) шкоди…. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно п.6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 статті 115 КЗпП, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. У судовому засіданні 12 січня 2017 року позивачем було надано суду розрахунок щодо суми втрати частини доходів в звязку з порушенням строків їх виплат, а саме 328 грн. 04 коп. * 168,7% / 100% = 553,40 грн., та розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 01 грудня 2014 року по 12 січня 2017 року, який складає: кількість робочих днів за період з 02 грудня 2014 року (наступний день за датою звільнення) по 12 січня 2017 року: за 2014 рік ( з 02.12.2014 року) 22 дні; за 2015 рік 250 днів; за 2016 рік 251 день; за 2017 рік (по 12 січня 2017 року) 7 днів, всього 530 робочих днів. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає: 530*170,17=90200,7 грн. Остаточна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення суду, за винятком стягнутих сум середнього заробітку за попередніми рішеннями судів, які підлягають виключенню: 90200,7-(6807,60+17359,38) = 66033,72 грн., ці обидва розрахунки позивача суд приймає при постановці даного рішення. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача стосовно того приводу, що 18 та 21 липня 2014 року позивач не вийшов на роботу, фактично не працював та йому не нараховувалась заробітна плата, тому підстав для виплати заробітної плати за ці дні при наступному звільнені позивача не було. Крім того, на момент повторного звільнення позивача за скороченням штату наказом від 28 квітня 2015 року, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 липня 2014 року про поновлення позивача на посаді, було скасовано рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2015 року, тому підстави оплати були взагалі відсутні, оскільки мотивувальною частиною рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року (а.с.16-25), яке 23 вересня 2016 року набрало законної сили, встановлено, що наказом роботодавця від 22 липня 2014 року позивача поновлено на роботі з 06 грудня 2013 року. Тому позивач вважається таким, що працював на підприємстві, в тому числі, 18 липня та 21 липня 2014 року (робочі дні). Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, представником відповідача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження його ствердження стосовно того факту, що позовні вимоги позивача узагалі не ґрунтуються на законодавстві України і є безпідставними, як того вимагає правила частини 3 ст. 10 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тому суд при постановці даного судового рішення не приймає їх до уваги та за основу. Відповідно до \~вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави, а тому суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 665,87 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved