Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати у розмірі 63171 гривні 52 копійок та середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 17764 гривні 90 копійок, відрахувавши з цієї суми податки та інші обовязкові платежі. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він працював водієм автотранспортних засобів в ПАТ «Запоріжжяобленерго». 06.04.2018 року його було звільнено за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. У день звільнення розрахунок з ним не був проведений. Згідно отриманої ним довідки від 06.04.2018 року відповідач має перед ним заборгованість у нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 63171,52 гривні. Крім того, відповідач, на думку позивача, повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 17764,90 гривні. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 липня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 27.08.2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Позивач у судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі за зазначеними у позовній заяві доводами та підставами. Представник відповідача у судове засідання не зявився, але від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності з урахуванням відзиву на позовну заяву, позовні вимоги не визнав. Згідно з наданим представником відповідача відзивом, сума заборгованості, яка зазначена у довідці, наданій позивачем, є сумою заборгованості без урахування податків та зборів. Тому звертає увагу на те, що вказана сума має бути зменшена на суму обовязкових платежів, утримуваних з позивача при виплаті заробітної плати. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача вважає, що відсутня його вина у затримці розрахунку, адже досить тривалий час на підприємстві існує складна економічна ситуація. Всі кошти від споживачів електричної енергії, які надходять на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, розподіляються уповноваженим банком щомісяця відповідно до затвердженого НКРЕКП алгоритму розподілу коштів. Відповідач має низький рівень надходження коштів від споживачів електричної енергії на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. НКРЕКП щомісячно встановлював товариству нульовий відсоток відрахувань та виділяв кошти виключно на проведення ремонтних робіт. Таким чином, у 2017-2018 роках через борги споживачів за електричну енергію ПАТ «Запоріжжяобленерго» було фактично позбавлене можливості вчасно виконувати зобовязання зі сплати податків та заробітної плати власним працівникам, що, на думку представника відповідача, свідчить про відсутність вини відповідача перед позивачем. У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів. 06.04.2018 року позивача було звільнено за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України, що також підтверджується доданою до матеріалів справи копією трудової книжки позивача (а.с.6). Відповідно до наданого Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 103 від 06.04.2018 року, [PERSON] нараховано суму до виплати в розмірі 63171 гривня 52 копійки (а.с.7). Таким чином, з наданих до суду документів вбачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем щодо невиплаченої заробітної плати складає 63171 гривню 52 копійки. Жодних доказів на спростування вказаної суми представником відповідача у судовому засіданні не надано. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобовязань споживачами послуг товариства суд вважає безпідставними та не бере до уваги. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, у разі несвоєчасного розрахунку роботодавець повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до моменту фактичного розрахунку. Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна зарплата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за останні два календарні місяці, а саме за лютий 2018 р. та березень 2018 р. йому нараховано до виплати 5659,54 грн. та 6685,60 грн. відповідно, а всього 12345,14 грн. (за 20 робочих днів лютого 2018 р. та 21 робочий день березня 2018 р.) 41 робочий день). На підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, позивачем розрахована середньоденна заробітна плата: (5659,54 грн. + 6685,60 грн.)/41 день=301 гривня 10 копійок. Кількість робочих днів, що припадають на час затримки виплати заробітної плати: квітень 2018 року (з 07.04.2018 року) - 15 робочих днів, травень 2018 року 20 робочих днів, червень 2018 року 20 робочих днів, липень 2018 року (по день подання позову 06.07.2018 року) - 4 робочих дні, а всього 59 робочих днів. Отже, сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 301,10х59 робочих днів=17764 гривні 90 копійок. Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок суми середнього заробітку, зроблений правильно, у відповідності до норм чинного законодавства України, та сумніву не викликає. На підставі викладеного, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням податків та інших обовязкових платежів. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі п.1.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved