Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Козацької селищної ради Бериславського району про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON]. При житті спадкодавець залишила заповіт, посвідчений секретарем Козацької селищної ради Бериславського району 21 липня 1981 року, в якому заповіла житловий будинок за адресою [ADDRESS], що належав їй на праві приватної власності, позивачу. Згідно довідки сільської ради, померла на момент смерті була зареєстрована за адресою [ADDRESS], Херсонської області. Разом з нею на момент смерті була прописана донька, [PERSON] - мати позивача, яка померла [INFO] Звернувшись до нотаріальної контори для оформлення своїх спадкових прав, позивач отримав відмову, в якій нотаріус зазначив, що пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON]. На момент смерті [PERSON], позивач був зареєстрований разом за однією адресою, де прописаний та проживає й на теперішній час, що підтверджує відповідною відміткою в паспорті та довідкою селищної ради, тобто він прийняв спадщину та фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. У зв'язку з відсутністю у померлої правовстановлюючих документів на зазначене майно можливості визнати право власності на спадкове майно інакше, як через суд, у позивача немає. Позивач просить суд: 1) встановити факт прийняття спадщини [PERSON], [INFO] після [PERSON], яка померла [INFO]; 2) визнати за [PERSON], [INFO], право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], яка померла [INFO], а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 14.11.2018 року було відкрито провадження за вказаним позовом. Від представника позивача адвоката [PERSON] в судове засідання надійшла заява про розгляд справи без її участі, підтримала позовні вимоги. Представник відповідача Козацької селищної ради у судове засідання не з'явився, згідно наданої заяви позов визнав, просив справу розглянути у їх відсутність. Суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено: [INFO] померла [PERSON], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 03 травня 2018 року, актовий запис № 19 (а.с. 8). Згідно заповіту, посвідченого секретарем Козацької селищної ради Бериславського району 21 липня 1981 року, [PERSON] заповіла житловий будинок за адресою [ADDRESS], що належав їй на праві приватної власності, [PERSON] (а.с. 9). Згідно довідки Козацької селищної ради №1012 від 17.05.2018 року, [PERSON] з 20.05.1965 року і по день смерті [INFO] була зареєстрована за адресою [ADDRESS], Херсонської області. За даною адресою на день її смерті була зареєстрована донька [PERSON] (а.с. 10). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим Бериславським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 03 травня 2018 року, актовий запис № 42 (а.с. 12). Згідно листа приватного нотаріуса Бериславського районного нотаріального округу №415/01-16 від 31.10.2018 року, [PERSON] звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. У зв'язку з пропущенням шестимісячного строку для прийняття спадщини, йому рекомендовано звернутися до суду (а.с. 16). Відповідно до п.1постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Факт прийняття спадщини позивачем [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO], повністю підтверджується письмовими доказами. Так, згідно відмітки у паспорті [PERSON] з 09.12.1980 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно довідки виконавчого комітету Козацької селищної ради №914 від 20.04.2018 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Відповідно до ч.2 ст.293, ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до рекомендацій листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статтей 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст.549 ЦК УРСР (1963р.), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. З урахуванням вищевказаного, оцінивши встановлені по справі обставини у всій їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення факту прийняття спадщини підлягають задоволенню. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] Факт наявності даного будинку та його належність померлій підтверджуються: копією виписки з приказу №242 (а.с. 18); копією технічного паспорта на житловий будинок (а.с. 19-21). Відповідно до положення статті 16 ЦК України,кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людиниі основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз'яснено у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Враховуючи, що [PERSON] фактично спадщину прийняв, але оформити спадщину він позбавлений можливості через відсутність правовстановлюючого документу, відсутність факту введення будинку в експлуатацію, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Підстав для відмови у задоволенні позову у суду не має.

Outcome: approved