Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Старовишневецької сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 8,270 га, що знаходиться на території КСП «Росія» Старовишневецької сільської ради Синельниківського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 27 серпня 2001 року мати позивача склала заповіт, яким заповідала йому земельну ділянку, що належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю. Позивач також є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, оскільки його рідний брат [PERSON] помер [INFO], спадщину після смерті матері він не приймав та не звертався до нотаріуса з відповідною заявою. У видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері позивачу було відмовлено державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори з тих підстав, що в свідоцтві про смерть прізвище померлої зазначено «[PERSON]», а в державному акті на право приватної власності на землю та в заповіті від 27.08.2001 року - «[PERSON]». Вважає, що вказані розбіжності в написанні прізвища матері виникли помилково через неуважність посадових осіб, які видавали свідоцтво про смерть. Зазначені обставини перешкоджають позивачу реалізувати своє право як спадкоємця на отримання спадщини після смерті матері та змушують звернутися до суду з даним позовом. Спадщину у вигляді земельної ділянки та житлового будинку позивач фактично прийняв після смерті матері, так як постійно проживав та продовжує проживати в житловому будинку, розташованому по [ADDRESS], а також став користуватися земельною ділянкою та обробляти її, що відповідало вимогам законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини, а саме ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., якою визначено, що спадщина вважалася прийнятою за умови, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно цивільного законодавства України, яке діяло на час відкриття спадщини, позивач належить до кола спадкоємців першої черги за законом, а також є спадкоємцем частини майна за заповітом. Просить визнати за ним, [PERSON] право приватної власності на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] та визнати за ним право приватної власності на земельну ділянку площею 8,270 га, що знаходиться на території КСП «Росія» Старовишневецької сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. До початку судового засідання позивач надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача - Старовишневецької сільської ради в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнає у повному обсязі, що не суперечить вимогам ч.2 ст.158 ЦПК України. Ознайомившись з матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON], яка в свідоцтві про смерть записана як «[PERSON]» померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], але з свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серія [NUMBER] вбачається, що його матір'ю є [PERSON], тобто дана розбіжність в написанні прізвища матері є помилковою. Відповідно до копії свідоцтва [NUMBER] від 23 грудня 1988 року про право власності на жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Синельниківської міської Ради народних депутатів № 48 від 02 грудня 1988 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] при житті розпорядилася належним їй майном, та належний їй державний акт на праві приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий Старовишневецькою Сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області 02 лютого 2000 року заповіла [PERSON], про що свідчить заповіт від 27 серпня 2001 року, який було складено в с. Борозенське В.Олександрівського району Херсонської області. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] [PERSON] на підставі рішення 10 сесії ХХІІІ скликання Старовишневецької сільської ради народних депутатів № 68 від 27 січня 2000 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 8,270 га., яка розташована на території КСП «Росія» Старовишневецької сільської ради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про смерть серія [NUMBER], згідно якого [PERSON] помер [INFO]. Згідно довідки № 1017 від 10.09.2014 року, [PERSON] до дня смерті [INFO] проживала в [ADDRESS], підстава: особовий рахунок [NUMBER] Погосподарської книги № 2 с. Пятихатки Великоолександрівського району Херсонської області. З повідомлення Старовишневецької сільської ради № 55 від 16.03.2015 року вбачається, що [PERSON], [INFO] з народження проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно постанови державного нотаріуса Другої синельниківської державної нотаріальної контори № 02-31/1720 від 24.12.2014 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв'язку з тим, що в свідоцтві про смерть прізвище померлої зазначено «[PERSON]», а в державному акті на право приватної власності на землю та в заповіті від 27.08.2001 року - «[PERSON]». Згідно повідомлення завідувача Другої синельниківської державної контори Мельникова О.Ж. № 01-16/318 від 24.03.2015 року, після померлої [INFO] [PERSON] спадкова справа не заведена. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла [INFO] та позивач спадщину прийняв фактично, у зв'язку з чим суд застосовує норми чинного на той час законодавства, а саме норми ЦК Української РСР 1963 року. Частиною 1,2 ст.524 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 527 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 537 ЦК УРСР (1963 року), частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Отже, [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO], оскільки здійснював догляд за житловим будинком та надвірними будівлями. Юридично оформити прийняття спадкового майна позивач [PERSON] позбавлений можливості, у зв'язку з розбіжностями в документах тому позивач змушений звернутися до суду з відповідною позовною заявою. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved