Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю за наступними підставами. Як вказує позивач, згідно до ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року за позивачкою визнано право власності на кафе-магазин з готелем за адресою: [ADDRESS] . Право власності нею було зареєстровано у встановленому законом порядку. Також, згідно до вказаної ухвали, позивачці у користування було передано частину земельної ділянки під вказаною нерухомістю, проте нею це право користування земельною ділянкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку. Позивач зазначає, що 13.11.2018 року відповідачкою біля вказаної будівлі кафе-магазину з готелем було встановлено 19 фундаментних блоків «ФБС-5», зварені металевим дротом, внаслідок чого практично унеможливлено доступ до магазину та користування ним. Зазначені дії відповідачки, на думку позивача, перешкоджають їй як власнику кафе-магазину користуватися належним їй на праві власності нерухомим майном за призначенням та здійснювати свою підприємницьку діяльність, пов`язану з безпосереднім використанням цього майна. На підставі викладеного позивач просить усунути перешкоди у користуванні позивачкою своєю власністю кафе-магазином з готелем по [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідача прибрати за власний кошт усі фундаментні блоки, встановлені нею біля вказаного кафе-магазину з готелем. Стороною відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому позов не визнано повністю з наступних підстав. Так, у відзиві відповідач визнає, що позивачка є власницею кафе-магазину з готелем по [ADDRESS] . Також визнано той факт, що за ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року позивачці передано у користування для обслуговування цього кафе-магазину частину земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] під замощенням тротуарною плиткою. Проте, відповідач вказує на те, що таке право користування земельною ділянкою позивачкою до теперішнього часу не зареєстровано у встановленому законом порядку. Крім того, відповідач зазначає, що 03.06.2013 року вона за договором купівлі-продажу придбала у власність магазин разом із земельною ділянкою з кадастровим номером [NUMBER] . У 2016 році за заявою відповідачки вказана земельна ділянка була поділена на дві з кадастровими номерами [NUMBER] (на якій фактично розташоване нерухоме майно, належне позивачці) та [NUMBER] . При цьому, відповідачка вважає, що жодного права користування у позивачки земельною ділянкою, на якій розташовано її нерухоме майно, немає, проте сама відповідачка, яка власник, бажає використати свою земельну ділянку для встановлення паркану та рекламних банерів, задля чого нею і встановлені фундаментні блоки. При цьому, відповідачка стверджує, що прохід до магазину позивачки збережено, у цього магазину є двері, до яких існує проїзд, а позивачкою взагалі не доведено факт здійснення нею підприємницької діяльності у цьому магазині. Зазначаючи також про неналежність та недостатність наданих стороною позивача доказів на підтвердження позовних вимог, відповідачка просить у задоволенні позову відмовити повністю. Також стороною позивача подано відгук на відзив проти позову, в якому викладено ті ж обставини та підстави, що і у позовній заяві. У судовому засіданні позивачка та її представник на задоволенні позову наполягають у повному обсязі, просять при ухваленні рішення вирішити також питання щодо судових витрат, які полягають в оплаті правової допомоги. Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечують проти позову з підстав, викладених у відзиві, просять у задоволенні позову відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка та дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд приходить до наступного. Так, дійсно, на підставі ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року позивачці на праві власності належить кафе-магазин з готелем за адресою: [ADDRESS] . Право власності нею було зареєстровано у встановленому законом порядку. Також, згідно до вказаної ухвали, позивачці у користування було передано частину земельної ділянки під вказаною нерухомістю, проте нею це право користування земельною ділянкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку. За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2013 року відповідачка придбала у власність магазин по [ADDRESS] , магазин-бар з літнім майданчиком по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0708 га з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] . У подальшому земельна ділянка по [ADDRESS] з кадастровим номером [NUMBER] за заявою власниці відповідачки по справі, було поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами [NUMBER] :0349 та 2320355400:01:001:0350. На земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER] фактично розташоване нерухоме майно кафе-магазин з готелем, належне позивачці. На цій земельній ділянці, вздовж будівлі кафе-магазину, відповідачкою 13.11.2018 року було встановлено 19 фундаментних блоків «ФБС-5», зварені металевим дротом. Ці факти не оспорюють ся сторонами у судовому засіданні, перевірені судом за наданими сторонами документами та, на підставі вимог статті 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Проте, позивачка вказує, що вище зазначені фундаментні блоки суттєво перешкоджають доступу до будівлі належного їй кафе-магазину і унеможливлюють використання цієї будівлі для здійснення відповідної підприємницької діяльності, що порушує її права як власника вказаної нерухомості. Натомість, сторона відповідача стверджує, що жодних перешкод позивачці не створено, як власник земельної ділянки, відповідачка має право використати цю земельну ділянку для встановлення паркану та рекламних банерів, а позивачкою взагалі не доведено, що нею здійснюється така діяльність, про яку зазначено у позові. Дійсно, на думку суду, доречними є посилання сторони відповідача на те, що у відповідності до статті 377 ЦК України, до особи, що набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розташовані, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника (землекористувача), аналогічні положення зазначені у статті 120 ЗК України. Проте, відповідно до статті 125 ЗК України, право користування земельною ділянкою виникає з моменту його державної реєстрації. Таким чином, оскільки позивачкою належним чином право користування земельною ділянкою, на якій розташовано належний їй об`єкт нерухомості, не зареєстровано, а відповідачка є власницею цієї земельної ділянки з підстав, передбачених законодавством, відповідачка дійсно цілком має право володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй нерухомим майном земельною ділянкою, що була придбана нею за договором купівлі-продажу від 03.06.2013 року. Однак, при цьому, позивачці на праві власності з підстав, передбачених законодавством, належить нерухоме майно приміщення кафе-магазину з готелем по [ADDRESS] . Це право ніким не оспорюється і позивачка також має усі повноваження власника, а також право на захист своїх прав власника. Згідно до вимог статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності. Так, право власності на приміщення кафе-магазину з готелем по [ADDRESS] доведено позивачкою і ніким не оспорюється. Також не оспорюється сторонами факт знаходження цього нерухомого майна на земельній ділянці, належній на праві власності відповідачці і факт того, що дії відповідачки жодним чином не спрямовані на позбавлення позивачки права володіння цим нерухомим майном. У відповідності до статті 317 ЦК України, право власності передбачає право володіння, користування та розпорядження своїм майном, незалежно від місцезнаходження цього майна. При цьому, право користування у суб`єктивному значенні (лат. ius utendi) це закріплена нормами права (тобто юридично забезпечена) можливість добування корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Таким чином, оскільки позивачці належить приміщення кафе-магазину з готелем, то вона як власник має право використовувати це приміщення саме як магазин, кафе, готель на законній підставі. З огляду на наведене, недоречними, на думку суду, є доводи сторони відповідача про ненадання позивачкою доказів на підтвердження здійснення нею підприємницької діяльності, пов`язаної саме з використанням цього об`єкту нерухомості, оскільки у позивачки таке право є і можливість його реалізації залежить лише від бажання самої позивачки як власника. Проте, стороною позивача належними і допустимими доказами (фотографіями), дослідженими в оригіналі в судовому засіданні, доведено факт того, що встановлені відповідачкою фундаментні блоки на відстані менш, ніж метр, від входу до приміщення магазину об`єктивно перешкоджають використанню цього приміщення саме за його призначенням, як магазину-кафе. Крім того, з цих фото вбачається часткове знищення тротуарної плитки вздовж магазину на доріжці, що веде до центрального входу. Наявність цих обставин також підтверджено у судовому засіданні показами свідка [PERSON] . Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача цілком доведено наявність дій відповідачки, що перешкоджають позивачеві користуватися належним на законних підставах майном кафе-магазину з готелем по [ADDRESS] . При цьому судом також приймається до уваги те, що дійсно відповідачка є власницею земельної ділянки, на якій розташоване приміщення вказаного кафе-магазину з готелем, проте, у відповідності до положень статті 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших громадян. Натомість, як встановлено рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 04.04.2014 року, розташуванням на земельній ділянці, належній [PERSON] , нерухомого майна (кафе-магазину з готелем), належного [PERSON] , права [PERSON] як власника земельної ділянки не порушено. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача є цілком обґрунтованими, такими, що знайшли своє підтвердження належними та допустимими доказами в ході судового розгляду, тому є всі підстави для задоволення позову у повному обсязі. Крім того, згідно до вимог статті 264 ЦПК України, при ухваленні рішення по справі, суд повинен вирішити питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. У відповідності до статті 133 ЦПК України, до судових витрат, зокрема, відносяться витрати на професійну правничу допомогу. Згідно до наданого стороною позивача Договору про надання правової допомоги від 15.12.2018 року та Додаткової угоди до нього, позивачем за надання їй професійної правничої допомоги було понесено витрати у розмірі 9500 гривень. Як випливає з положень статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. З огляду на наведене, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, судові витрати на правничу допомогу у розмірі 9500 гривень підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved