Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідачів [PERSON] , [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Наумова О.О. від 28.03.2018 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.05.2018 року закрито підготовче провадження в справі та призначено її судовий розгляд. У зв`язку із спливом повноважень судді Наумова О.О. протягом п`ятирічного строку 29 червня 2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і справу передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Голубкової М.А. 16 січня 2019 року позивач надав уточнений позов, в якому зазначив, що не буде пред`являти вимог до відповідача [PERSON] , чия смерть сталася 20 жовтня 2018 року (а. 125-126). У зв`язку із звільненням судді [PERSON] у відставку 27 лютого 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи і справу передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. В позові орган опіки та піклування зазначив, що відповідачі є батьками [PERSON] , [INFO] , яка перебувала на обліку у відділі по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради з 25 травня 2012 року по 13 травня 2015 року, а також з 18 липня 2016 року по 1 лютого 2017 року по причині неналежного ставлення батьків, що зловживали алкоголем, до виконання обов`язків з виховання дівчини. У зв`язку з описаними обставинами дитина в період з 29 грудня 2015 року по 7 вересня 2016 року на підставі розпорядження районної адміністрації по Шевченківському району знаходилася на тимчасовому утриманні у комунальній установі «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко». 4 липня 2017 року дитина поміщена до комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, в якому перебуває на час подання позову. Відібранню дитини передувала пожежа в житлі батьків, яку погасили співробітники МЧС і причини якої батьки, що перебували в стані сильного алкогольного сп`яніння, пояснити не змогли. На засіданнях комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації від 01.11.2017 року та від 16.11.2017 року під час обговорення питання про позбавлення батька та матері батьківських прав відповідачу та її покійному чоловіку було надано місячний термін для виправлення ситуації в родині, проходження курсу лікування від алкогольної залежності, проте на засідання 15 грудня 2017 року батьки не з`явилися, а відповідач [PERSON] згодом пояснила причину неявки переломом кісток лівої ступні. 7 лютого 2018 року до відділу опіки звернувся батько дівчини з заявою про повернення дитини в родину, у зв`язку з чим спеціалістами відділу було здійснено профілактичний рейд за місцем проживання батьків. І хоча відповідно до акту обстеження умов проживання в житлі створені належні умови для розвитку та виховання малолітньої [PERSON] , проте згубна залежність батьків від алкоголю, до вживання яких вони зазвичай вдавалися у вечірню пору доби та небажання лікуватися від цієї залежності зумовили прийняття рішення про доцільність подання до суду позову про позбавлення означених осіб батьківських прав. На підставі викладеного позивач в особі представника просить про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо доньки, а також стягнення з них аліментів на утримання [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитися дівчинка, в сумі 558 грн. щомісяця, але не менш ніж тридцять відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просить передати малолітню [PERSON] органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району для вирішення її подальшої долі. У судовому засіданні 9 грудня 2019 року представник позивача підтвердила викладені у заяві доводи. Просить про задоволення позову до [PERSON] . Представник відповідача в цьому ж засіданні проти задоволення позову заперечує. Пояснила, що її довіритель відчуває до дитини почуття глибокої любові, не уявляє собі свого життя без неї. Не заперечуючи того, що в минулому мала пристрасть до спиртного, яка впливала на деякі її вчинки та поведінку, заперечує проти свідомого ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини, яка завжди була доглянута, нагодована, утримувалась в добрих побутових умовах. Після вимушеного розставання з дитиною мати постійно відвідує її у виховному закладі; дівчинка дуже сумує за домом, має потяг до постійних стосунків з мамою. Під час розгляду справи відповідач працевлаштувалась, має стабільний заробіток, вона добровільно пройшла курс лікування від алкогольної залежності в спеціалізованому медичному закладі та, будучи вільною від шкідливих звичок, дуже бажає поєднатися з донькою. Не заперечує, що припускалася певних помилок в організації життєдіяльності доньки, але це відбувалося не навмисно, а через збіг тяжких життєвих обставин. Проте вона повністю усвідомила згубність цих помилок, яких не допустить в подальшому. Оскільки позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу на батьків у випадках навмисного та свідомого нехтування ними батьківськими обов`язками, просить про відмову в задоволенні позову. Представник третьої особи - комунального закладу «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, де виховується дитина, - в цьому ж засіданні пояснила суду, що мати дівчинки часто відвідує доньку в закладі; зокрема, протягом 2019 року таких візитів було п`ятдесят. В судове засідання 2 квітня 2020 року учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення справи, не з`явилися, надавши письмові звернення, які містять прохання про проведення судового розгляду без їх участі. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору у відсутність учасників справи. Вислухавши 9 грудня 2019 року пояснення учасників справи, показання свідка [PERSON] , думку дитини [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що відповідачка є матір`ю [PERSON] , [INFO] (а. с. 5). Особисті немайнові права та обов`язки батьків і дітей внормовані Главою 13 СК України. Одним з важливіших прав батьків є переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини (ст. 151 СК України). Здійснення цього права є одночасно і обов`язком батьків, передбаченим статтею 150 СК України, виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Наведене правило сімейного законодавства узгоджується зі змістом ст. 12 Закону України «Про дитинство», відповідно до якої виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей Стаття Вказані положення сімейного законодавства, а також законодавства про охорону дитинства свідчать про беззаперечну важливість виховання дитини у формуванні її особистості, значення якого є не меншим, ніж значення утримання дитини, а закон не містить лише рекомендації щодо участі батьків у вихованні дітей, а покладає на них обов`язок вчинення цих дій. Навмисне невиконання цього обов`язку, про що свідчить ухилення від виховання дитини, тягне за собою наслідки, передбачені статтею 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Як на обставини, які свідчать про нехтування відповідачкою означеним обов`язком, позивач посилається на недостатнє піклування з боку відповідачки по відношенню до своєї дитини через зловживання спиртним та небажання позбавитися цієї залежності. Оскільки турбота про фізичний розвиток дитини, створення належних умов для її гармонійного зростання, піклування про здоров`я дитини є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації проявів безтурботного ставлення відповідача до виконання означеного обов`язку, виконання якого є гарантом гармонійного розвитку дитини. Проте суд, вирішуючи цей спір, знаходить за можливе не використовувати вказані докази на користь задоволення позову, виходячи з такого. Як зазначено судом, ігнорування батьків свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і відсутністю усвідомлення батьками своїх помилок, каяття та намагання покращити ситуацію. Між тим відповідач в судовому засіданні, визнаючи факти прояву недостатнього піклування про доньку, виказує ознаки каяття, обіцяє змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. Означені обставини, на думку суду, свідчать не про злісне ухилення від здійснення батьківського обов`язку, а про вину у формі необережності, яка характеризується недбалістю по відношенню до можливості настання несприятливих для дитини наслідків, і ґрунтується на безтурботному ставленні матері до свого обов`язку, що зумовлене деформацією аналітичних процесів, зниженням критики до свого стану особи, що перебуває в полоні хворобливої залежності від алкоголю, за якої особа в стані сп`яніння не повною мірою усвідомлює значення своїх дій та іноді не може керувати ними. Разом з тим суду надані документально підтверджені відомості про добровільне проходження відповідачкою лікування від алкогольної залежності в стаціонарі комунальної установи «Обласний клінічний наркологічний диспансер» Запорізької обласної ради, що свідчить: по-перше, про усвідомлення нею згубності алкогольної залежності для виховання дитини; по-друге, про відвернення негативних наслідків цієї звички в подальшому. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як злісне невиконання батьками своїх обов`язків та їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення. Відповідачка ж, відвідуючи всі судові засідання в справі та послідовно заявляючи про невизнання позову і неприпустимість для неї думки про перспективу бути розлученою з донькою, виказала своє відношення до можливого застосування до неї вказаного заходу впливу, що, на думку суду, є підставою для надання їй шансу змінити свою поведінку по відношенню до виконання батьківського обов`язку. На користь того, що відповідач усвідомлює міст своїх обов`язків та має потяг до спілкування з донькою, свідчить і інформація виховної установи про регулярні відвідування матір`ю дітей, пояснення відповідачки з цього приводу. На наведений висновок суду не впливає зміст висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав (а. с. 17-18), наявність якого є обов`язковою при розгляд справ цієї категорії, оскільки жоден з джерел доказів не може мати для суду наперед встановленої сили, а вирішення питання про припинення важливого права людини, що ґрунтується на відносинах кровної спорідненості, не може бути продиктовано самими лише формальними міркуваннями. При цьому суд враховує, що в цьому спорі орган опіки та піклування є позивачем, тому є цілком логічним зміст означеного висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав як такого, що підпорядкований способу захисту права та відіграє роль знаряддя цього захисту. Разом з тим вказане процесуальне джерело констатує і позитивні для відповідачки обставини про належні умови для проживання неповнолітньої особи, створені нею в житлі, а також бажання дівчинки повернутися в родину. Значення думки дитини при розв`язанні спорів цієї категорії неможливо переоцінити; обов`язковість безпосереднього сприйняття судом її думки з цього приводу внормовано статтею 171 СК України. В інтересах всебічного з`ясування обставин справи суд спілкувався з дівчинкою протягом десяти хвилин в судовому засіданні 9 грудня 2019 року, внаслідок чого прийшов беззаперечного висновку про щире бажання дівчинки повернутися до рідної оселі і мами, за якою [PERSON] дуже сумує. Позбавлення батьківських прав, яке передбачене як вид покарання для батьків за їхню винну поведінку, матиме наслідком і припинення права дітей, що є непричетними до ситуації, яка склалася, на спілкування з батьками та розвиток і виховання в сім`ї, тому таке обмеження прав дитини за умови, що батьки виказують почуття любові і потягу до дітей, на думку суду, є неприпустимим. Як зазначено судом, донька відповідачів наділена статусом дитини, що опинилися в складних життєвих обставинах (а. с. 17). Захист прав та інтересів дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, внормований статтею 231 Закону України «Про охорону дитинства», відповідно до якої усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю в процесі своєї професійної діяльності здійснюють заходи з виявлення дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, надають їм комплекс послуг у межах повноважень, визначених законодавством, інформують інших суб`єктів, органи опіки та піклування в разі необхідності здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам чи притягнення їх до відповідальності. Уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, зобов`язані в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. Зі змісту наведеної статті законодавства про охорону дитинства, яка майже повністю процитована судом, випливає, що закон покладає на органи, уповноважені на здійснення захисту інтересів дитини, зобов`язання здійснювати комплекс дій, спрямованих на подолання складної або кризової ситуації, в якій опинилась дитина. Обов`язок надання батькам та особам, які їх замінюють, допомоги у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захисту права сім`ї, сприяння розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми встановлений і статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства». Порядок діяльності органів опіки та піклування з питань захисту прав дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, визначається Кабінетом Міністрів України. Первинним при цьому є не притягнення батьків до відповідальності, яке вказаною нормою також передбачено як захід забезпечення благополуччя дітей, коли вичерпані інші заходи розв`язання ситуації, а здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам. Між тим, судом встановлено, що означений обов`язок органом опіки та піклування виконаний не в повному обсязі, а заходи подолання ситуації звелися лише до складання актів обстеження умов проживання дітей (а. с. 10) та покладання на мати всієї відповідальності за ситуацію, яка склалася, шляхом ініціювання позбавлення її батьківських прав. Заходи ж надання батькам допомоги, як приписано законом, орган опіки та піклування не здійснював. Дійшовши висновку про недоцільність застосування найбільш суворого заходу впливу на мати, суд враховує і відомості про особу відповідача, отримані від допитаної судом свідка [PERSON] , яка розповіла суду, як глибоко страждала з приводу розлучення з донькою та протягом усього часу намагань поєднатися з дитиною сильно переживає відповідачка; про те, як міцно прив`язана до неї донька; про наявність усіх умов для гармонійного розвитку дитини в житлі відповідачки, яке оснащене окремою кімнатою для доньки, де влаштована відповідна обстановка. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. У зв`язку з викладеним, відмовляючи в задоволенні позову, суд вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а також покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків в подальшому.

Outcome: dismissed