Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], 07.05.2007 року уклали кредитний договір №DNК0G100000026. Згідно договору ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 11200,00 доларів США на термін до 05.05.2022 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором. відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № DNК0G100000026. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 17.04.2015 року має заборгованість 9880,67 доларів США, яка складається з наступного: -8520,07 доларів США - заборгованість за кредитом; -727,55 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; -122,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; -39,44 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору; -11,66 доларів США штраф фіксована частина; - 469,95 доларів США штраф процентна складова. Просять стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором № DNК0G100000026 від 07.05.2007 року в розмірі 9880,67 доларів США, що за курсом 21,44 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.04.2015 року складає 211841,64 грн., та судові витрати у розмірі 2111,56 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В своїх запереченнях ( а.с.55-59) просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі у звязку з необґрунтованістю позовних вимог. В своїй заяві ( а.с.63-64) представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення заборгованості по процентам, пені і штрафам. Але, в цій заяві не зазначено з якого часу необхідно обчислювати строк позовної давності та якими доказами ці обставини підтверджуються. Ухвалою суду від 24 вересня 2015 року за клопотанням представника відповідача у позивача ПАТ КБ « ПриватБанк» були витребувані додаткові документи, а саме: копія кредитної справи за договором № DNК0G100000026 від 07.05.2007 року. Крім того, за клопотанням представника відповідача 21 березня 2016 року судом була призначена судово-економічна експертиза. 03 червня 2016 року до суду надійшло клопотання про надання додаткових документів, необхідних для проведення судово-економічної експертизи у цивільній справі та наданий рахунок для оплати за проведення експертизи( т.2 а.с.14-17) . Відповідач викликався в судове засідання для вирішення питання про витребування додаткових документів, однак не зявився, хоча був належним чином повідомлений ( а.с.23 т.2). 18 серпня 2016 року справи була повернута без виконання експертизи у звязку з відсутністю необхідних документів і не проведенням оплати за експертизу ( а.с.26 т.2). За клопотанням представника відповідача засідання неодноразово відкладались. Відповідач та його представники не зявлялись в судове засідання, причини неявки суду не повідомляли, про дату і час судового засідання повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, які є в матеріалах справи. Відповідно до абзаців ч. 5\~ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Отже, суд вважає, що відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, а судове рішення ухвалюється на підставі наявних в справі документів. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено парафом 2 цієї глави і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту - є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивач надав суду копію кредитного договору №DNК0G100000026 від 07.05.2007 року згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 11200,00 (доларів США) на термін до 05.05.2022 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами строки та в порядку встановлених кредитним договором, а також кредитну справу [PERSON], №DNК0G100000026 та №DNК0G200000026 від 07.05.2007 року(а.с.9-11, 159-246), а також графік до кредитного договору № DNК0G100000026 та в виписка про рахунок №29094050219716 (а.с.110-141). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з розрахунком заборгованості за договором № DNК0G100000026 від 07.05.2007 року станом на 17.04.2015 року загальна сума заборгованості [PERSON] складає 9880,67 доларів США (а.с.4-7). Проте, згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому суд вважає зменшити суму предявленого позову, за рахунок виключення з основної суми заборгованості - суми пені та штрафів у розмірі 39,44 доларів США грн. Зазначений висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду України, який викладений в постанові по справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, бо відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. При вирішенні даного спору суд враховує наступне: У статті ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд, що гарантує справедливий і публічний розгляд\~ справи\~ упродовж\~розумного строку\~ незалежним і безстороннім\~судом, встановленим законом, при визначенні цивільних\~прав\~і\~обов'язків\~особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. З положеннями Конвенції узгоджуються положення Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 01.11.96 « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» Пункт 1 визначає:« Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.» Суд приймає до уваги те, що зазначена справа перебувала в провадженні суду з липня 2015 року і неодноразово відкладалася за ініціативи сторони відповідача. Суд враховує те, що статтями 5 та 10 ЦПК України закріплені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та здійснення судочинства на засадах змагальності. Аналогічні положення про принцип рівності закріплені в статті 129 Конституції України. Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обовязку збирання доказів. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи учасники процесу обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами це і є проявом змагальності та диспозитивності сторін. Оскільки суд зобовязаний попередити про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, ризик настання цих наслідків покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 10 ЦПК України, закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, в тому числі й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК), крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При вирішенні цивільної справи суд неодноразово розяснював сторонам їх процесуальні права, які передбачені ст. 27, 31 ЦПК України і попереджав про наслідки вчинення або не вчинення певних процесуальних дій. Зазначена обставина підтверджується журналами судових засідань, втому числі журналом судового засідання від 29.12.2015 року ( а.с.146 т.1). Отже, експертиза не була проведена, оскільки відповідач не надавав необхідні для дослідження документи, не провів оплату за експертизу, яка була призначена за його клопотанням і справа повернулася до суду з повідомленням про неможливість проведення експертизи. Питання про призначення експертизи розглядалося судом в судовому засіданні за участі представника відповідача [PERSON]В і йому, його представникам безспірно, було відомо про те, що суд задовольняв клопотання відповідача щодо призначення експертизи . В матеріалах справи наявна заява від імені відповідача [PERSON] ( а.с.9 т.2) про те, що він ознайомлений з м матеріалами справи і ним зроблені ксерокопії документів. Суд вважає, що така позиція відповідача [PERSON] спрямована на ухилення від розгляду справи по суті, такий висновок суд зробив із заперечень відповідача. Ухилення відповідача [PERSON] під час судового розгляду від проведення судової економічної експертизи, надання для дослідження експертам необхідних документів - обмежила суд, з урахуванням ст.10,11,58,60 ЦПК України, в дослідженні доказів і встановленні обставин справи, які є суттєвими для правильного вирішення спору. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позивач ПАТ КБ « ПриватБанк» обґрунтував свої вимоги належними та допустимими доказами . В свою чергу, відповідач [PERSON] не проявляв процесуальну активність, спрямовану на доказування своїх заперечень, тому суд вважає, що відповідачем не були надані достатні, належні та допустимі докази позиції відповідача [PERSON] в частині того, що наявні підстави для відмови в позові повністю або частково, а також те, що є підстави для застосування строку позовної давності до заявлених вимог. У звязку з викладеним суд прийшов до висновку про відмову в застосуванні строку позовної давності до вимог позивача. Також, відповідачем суду не представлені докази, які б ставили під сумнів розрахунок заборгованості який був наданий позивачем. Відповідач не навів суду жодного обґрунтованого аргументу на спростування доказів наданих позивачем, та не заявляв про необхідність вчинення будь-яких процесуальних дій для встановлення невідповідності заявлених позивачем доказів обставинам справи; не заявляв суду про наявність у нього інших доказів на підтвердження своїх заперечень. За таких умов позовні вимоги ПАТ КБ « ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, суд відмовляє в застосуванні строку позовної давності за заявою відповідача. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає доведеним та документально підтвердженим факт утворення відповідачем по справі заборгованості у розмірі 9841,23 доларів США в результаті не виконання умов кредитного договору, а тому й вимоги позивача суд задовольняє частково. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений ним при зверненні до суду, адже відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial