Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в обґрунтування своїх вимог, зазначив, що 10 серпня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі по тексту Банк) та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 800001468 на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США на умовах, визначених кредитним договором з кінцевим терміном повернення 10.08.2032 року. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язаний був здійснювати погашення заборгованості шляхом внесення платежів. Проте, позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував. Станом на 10.10.2013 року утворилась заборгованість, яка складається: 16918,61 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 228,12 доларів США - заборгованість за відсотками, 104 974,05 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, нарахована за останні 12 місяців, що за курсом НБУ взагалі складає 1 080 020, 39 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком і відповідачем 10.08.2007 року був укладений іпотечний договір №800001468-И. Згідно з цим договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] в м. Маріуполі, яка складається із однієї кімнати загальною площею 29,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв. м. Оскільки позичальником зобов'язання за кредитним договором не виконуються, позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів, висилити відповідача та членів його сім'ї з квартири, яка є предметом іпотеки та стягнути витрати, пов'язані зі зверненням до суду, а саме витрати на оплату судового збору в розмірі 3670,40 грн. Представник позивача в судовому засіданні не був присутнім, надав суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином та у встановленому законом порядку. Третя особа в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. Враховуючи, що у справі достатньо матеріалів про права та обов'язки сторін суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2007 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір № 800001468 на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.08.2032 року (а.с.31-35 ). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем 10.08.2007 року був укладений іпотечний договір № 800001468-И. Згідно з цим договором відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] в м. Маріуполі, яка складається із однієї кімнати загальною площею 29,9 кв.м., житловою площею 18,5 кв. м, яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продаж, нотаріально посвідченого 10.08.2007 року. (а.с. 36-38, 39 ). Відповідно до особистого рахунку № 64719, виданого ККП «УК «Західна» на спірну квартиру в квартирі проживають та зареєстровані дружина відповідача [PERSON], малолітня дитина - син [PERSON], [PERSON] та [PERSON]( а.с.41 ). У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за кредитним договором систематично не виконує, позивач звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Згідно із розрахунком заборгованість відповідача за кредитним договором складає 16918,61 доларів США - заборгованість за кредитом, 13 228,12 доларів США -заборгованість за відсотками, 264144,17 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (а.с. 46-47). З листів-вимог від 05.11.20013 року вбачається, що відповідачі попереджались про наявність в них заборгованості за кредитним договором та з проханням на добровільне виселення з квартири, яка перебуває в іпотеці у позивача ( а.с. 52-58). Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому суд вважає, що вимоги в даній частині підлягають задоволенню. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Що стосується виселення відповідачів з спірної квартир, то частиною 3 статті 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими Законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення всі громадяни, що мешкають в ньому зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. В разі, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. На виконання вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідно до реєстру рекомендованих відправлень від 07.11.2013 року позивачем на адресу відповідачів направлялись повідомлення з вимогою звільнити житлове приміщення у добровільному порядку (а.с. 59). Відомостей про отримання направлених листів суду не надано. Аналізуючи норми Закон України «Про іпотеку», суд приходить до висновку щодо їх суперечливості в частині проведення процедури виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення, оскільки передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Виходячи із аналізу вказаних правових норм закону, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк, але на теперішній час ці обов'язкові умови позивачем не виконані. Крім того, суд вважає, що недотримання вищевказаної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що в задоволені вимог, щодо виселення всіх мешканців з квартири, яка передана в іпотеку, слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду доказів, що відповідачі отримували вимогу-попередження кредитора про добровільне звільнення житлового приміщення. Не надано доказів, що останні відмовляються у добровільному порядку звільнити майно, що перебуває в іпотеці у позивача, а також надати оригінали документів для його реалізації Суд частково задовольняючи позовні вимог позивача приймає до уваги те, що на момент винесення зазначеного рішення набрав законної сили Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», однак вважає, що дія цього закону не поширюється на спірні правовідносини, що виникли між сторонами до набрання чинності цього закону і випливають з договорів, укладених 10.08.2007 року та не має зворотної дії у часі. Крім того позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою до набрання цим Законом законної сили. Крім того, з відповідачів, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню витрати понесені при звернені до суду на сплату судового збору в розмірі 3670,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial