Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, та просив визнати право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,59 га, яка розташована на території с. Супрунівка, Полтавського району, Полтавської області та право власності на будинок з будівлями та спорудами по [ADDRESS] у порядку спадкування після померлої матері [PERSON] . У судове засідання представник позивача та позивач не з`явилися, попередньо надавши заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача - у судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечували. Представник третьої особи - Полтавської районної державної нотаріальної контори - у судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без їх участі, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі з таких підстав. Згідно зі ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29.03.1999 року. До дня смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (стара адреса [ADDRESS] - змінена на підставі 15 позачергової сесії сільської ради 6 скликання від 08.12.2011 року). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді будинку з прилеглими до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,59 гектарів, що розташована на території с. Супрунівка, Полтавського району. До дня смерті спадкодавця [PERSON] разом з нею проживав та був зареєстрований (проживає і до цього часу зареєстрований) її син - [PERSON] , що підтверджується довідкою Супрунівської сільської ради Полтавського району від 22.09.2020 року 142698/02-25, що є підтвердженням фактичного прийняття спадщини на підставі ст. 1268 ЦК України. Інші будь-які спадкоємці після померлої [PERSON] - відсутні. Наявність спадкового майна підтверджується даними свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 04.03.1988 року, згідно якого Виконком сільської Ради народних депутатів посвідчує, що в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , дійсно належить колгоспному двору, голова якого [PERSON] на праві особистої власності; та даними державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ №004466 виданого 23 листопада 1994 року, виданого на ім`я [PERSON] , в тому, що на підставі рішення Супрунівської сільської Ради народних депутатів від 19.04.1994 року №19 їй передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,59 гектарів в межах та згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території с. Супрунівка, Полтавського району, землю передано для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Постановою державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л. В. від 25.09.2020 року відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку площею 0,59 га, передану для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Підставою відмови у вчиненні нотаріальної дії є надані документи, згідно яких встановлено розбіжності, а саме свідоцтво про право власності видане на ім`я [PERSON] , державний акт видано на ім`я [PERSON] . У свідоцтві про смерть зазначено [PERSON] , у свідоцтві про народження [PERSON] мати зазначена - [PERSON] . Крім того, земельна ділянка площею 0,59 га, яка належала [PERSON] не має кадастрового номеру та не внесена до Єдиного Державного земельного кадастру, що також унеможливлює оформлення спадкового майна після померлої [PERSON] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відомості за адресою [ADDRESS] відсутні. Вказані обставини і стали підставою звернення до суду. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3.1. листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» на виконання постанови Ради Міністрів У PCP від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарській книзі, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували ( не оформили ). «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію ( інвентаризацію ) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ ( п. 4 «Інструкції...» ), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах ( п. 20 «Інструкції...» ). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади і публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За зверненням представника позивача [PERSON] ПП ПБТІ «Інвентаризатор» виготовили технічний паспорт станом на 12.03.2020 року з наявних у ПП ПБТІ «Інвентаризатор» документів та по факту наявного майна, згідно якого вказаний будинок побудовано у 1967 році. Згідно довідки виданої виконкомом Супрунівської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 22.09.2020 року про те, що згідно погосподарської книги №1 за [ADDRESS] (стара адреса [ADDRESS] змінена на підставі 15 позачергової сесії сільської ради 6 скликання від 08.12.2011 року) проживала та була зареєстрована [PERSON] до дня смерті [INFO] та була головою колгоспного двору. Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Згідно ст. 1216 ЦК У країни спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ) до інших осіб ( спадкоємців ). Положеннями ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування ( зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до п.4.14. глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до п. 6 абз. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що - стверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно ( ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ). П. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту, цивільних прав та інтересів є визнання права. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Згідно ч.4 ст.375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. З диспозиції норми ч. 1 ст. 376 ЦК України випливає, що за наявності недотримання забудовником хоча б одного припису, який міститься в ній, будівництво вважається самочинним. Згідно з ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч.5,6 ст.376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Постановою КМУ від 13 квітня 2011 року №461 «Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» визначений механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Відповідно до ст.331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визнання за [PERSON] права власності на вищезазначене спадкове майно не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Враховуючи, що після померлої матері [PERSON] я с єдиним спадкоємцем та до [PERSON] перейшли права на будинок та земельну ділянку, які не має змоги оформити відповідно до вимог законодавства у зв`язку вказаними обставинами вище, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку. Визнання за ним права на вказане спадкове майно не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Іншим шляхом, окрім судового порядку, на даний час не може отримати належну [PERSON] за законом спадщину. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved