Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «ЕЛЬБІ», треті особи: [PERSON] , Приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою. В обґрунтування позову зазначає, що він є власником автомобіля «Mazda СХ-5», д/н [NUMBER] . 01.03.2018 року об 11:30 годині на 188 км траси М-04 на території Дніпропетровського району сталася ДТП за участю автомобіля «Mazda СХ-5», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] (його доньки) та автомобіля «Камаз 5320» д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає, у зв`язку з чим йому завдано матеріальної шкоди. У свою чергу, власником автомобіля «Камаз 5320» д/н [NUMBER] - є ПП «ЕЛЬБІ», а [PERSON] - працює водієм на ПП «ЕЛЬБІ», та цивільно-правова відповідальність ПП « ЕЛЬБІ » застрахована в ПАТ «СТРАХОВА ГРУПА «TAC». Таким чином, в наслідок ДТП було пошкоджено автомобіль, що належить йому на праві приватної власності, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Представник позивача Єпік С.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд стягнути з Приватного Підприємства «ЕЛЬБІ» на користь [PERSON] матеріальну шкоду спричинену внаслідок ДТП у розмірі 132 316,82 грн.; витрати по оплаті експертного дослідження у розмірі 3 500,00 грн.; судові витрати у розмірі 1 358,18 грн. (одна тисяча триста п`ятдесят вісім гривень вісімнадцять копійок). Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. Будимко В.Ф., представник Приватного акціонерного товариства «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, Оцінивши всі зібрані по справі та досліджені у судовому засіданні докази з точки зору допустимості, достовірності та належності, за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до вимог статей 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до змісту ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до положень ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеною небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ч.ч. 2, 5 вказаної статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право особи на відшкодування заподіяної шкоди за рахунок особи з вини якої її завдано є безумовним й може бути обмежено лише у випадках прямо передбачених законом. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 2 від 27 березня 1992 р. № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. За п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що [PERSON] - є власником автомобіля «Mazda СХ-5», д/н [NUMBER] . 01.03.2018 року об 11:30 годині на 188 км траси М-04 на території Дніпропетровського району сталося ДТП за участю автомобіля «Mazda СХ-5», д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «Камаз 5320» д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та в результаті зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження, постраждалих немає, у зв`язку з чим, позивачу завдано матеріальної шкоди. Також судом встановлено, що власником автомобіля «Камаз 5320» д/н [NUMBER] - є ПП «ЕЛЬБІ». Вказані факти не підлягають доказуванню відповідно до ст. 82 ЦПК України, оскільки не заперечуються сторонами в судовому засіданні. [PERSON] , згідно його пояснень від 01.03.2018 року наданих при складанні адміністративного протоколу, працює водієм ПП «ЕЛЬБІ», та цивільно-правова відповідальність ПП « ЕЛЬБІ » застрахована в ПАТ «СТРАХОВА ГРУПА «TAC». Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28.03.2018 року Дніпропетровським районним судом, в рамках розгляду справи №175/843/18 було ухвалено постанову, якою призначена судова інженерно-технічна експертиза, за результатами якої 20.04.2018 року був складений висновок судової інженерно-технічної експертизи №10.1/024. Відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи №10.1/024, в даній дорожній обстановці, яка викладена в постанові про призначення судової експертизи та яка підтверджена матеріалами справи: водій автомобіля «КамАЗ» [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.п.10.1 та 12.3 ПДР України, водій автомобіля «Мазда» [PERSON] повинна була діяти відповідно до вимог п,12.3 ПДР України; при заданих вихідних даних, які викладені в постанові про призначення судової експертизи та які підтверджуються матеріалами справи: водій автомобіля «Мазда» [PERSON] не мала технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем своєчасним застосуванням максимально ефективного гальмування із зниженням швидкості до швидкості руху автомобіля «КамАЗ», а водій автомобіля «КамАЗ» [PERSON] мав технічну можливість запобігти зіткненню своєчасним виконанням вимог п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, виконання яких було необхідною умовою для запобігання події з його боку і для їх виконання у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому виконати зазначені вимоги ПДР: при заданому механізмі пригоди, який викладено в постанові про призначення експертизи та який підтверджується матеріалами справи дії: водія автомобіля «Мазда» [PERSON] не суперечили вимогам п.12,3 ПДР України, а водія автомобіля «КамАЗ» [PERSON] не відповідали вимогам п.п.10.1 та 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору, перебувало у причинному зв 'язку з наданням події даної ДТП. Представник позивача Єпік С.О. у судовому засідання наголошував, що невиконання водієм автомобіля «Камаз 5320» д/н [NUMBER] [PERSON] вимог цих пунктів Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням позивачу [PERSON] матеріальної шкоди. Після чого, 16.05.2018 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято Постанову, якою провадження в адміністративній справі відносно [PERSON] про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, в зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), необхідно оцінювати докази

Outcome: approved