Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном в якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні його майном шляхом перенесення [PERSON] самочинно збудованих будівель під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метра від межі належної йому земельної ділянки. Також просить відмінити рішення 31-ї сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради від 24.04.2008 року № 636 в частині передачі безкоштовно в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS], площею 0,10 га, яке на його думку прийняте з порушенням вимог ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії [NUMBER] від 04.11.2008 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння на [ADDRESS]. Власником суміжного домоволодіння на [ADDRESS] є відповідач по справі [PERSON] На межі земельних ділянок з порушенням будівельних норм і правил та без його дозволу [PERSON] побудував надвірні господарські споруди. У зв'язку з не коконним будівництвом він звертався в інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, яка встановила, що будівництво надвірних споруд з цегли проведено на межі домоволодіння з заступом даху на 28 см в бік його будинку та без його згоди. Крім того також звертався в інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю та Мукачівську міську раду з проханням зобов'язати [PERSON] привести у відповідність до закону свої незаконні прибудови і перемістити їх на відстань одного метра від межі земельної ділянки, проте у відповідь йому було рекомендовано звернутися до суду. Також на його замовлення було проведено експертизу якою встановлено, що надвірні господарські споруди збудовані з численними порушеннями будівельних норм і правил. У зв'язку з тим, що такі господарські споруди порушують його права, просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зобов'язання [PERSON] перенести самочинно збудовані будівлі під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метра від межі належної йому земельної ділянки. До того ж йому стало відомо, що 2008 році [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку на [ADDRESS] При цьому зазначає, що не погоджував межі земельної ділянки як власник суміжної земельної ділянки, а його підпис в акті погодження меж є підроблений. Також при перевірці дотримання вимог земельного законодавства проведеної державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області встановлено, що рішення Мукачівської міської ради від 24.04.2008 року № 636 про передачу безкоштовно в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS], площею 0,10 га, прийняте з порушенням вимог ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України. Враховуючи такі порушення просить суд відмінити рішення Мукачівської міської ради від 24.04.2008 року № 636 в частині передачі безкоштовно в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії [NUMBER] від 04.11.2008 року. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позові, просили суд їх задовольнити, пояснивши суду, що при оформленні права власності на земельну ділянку були порушені вимоги земельного законодавства та права позивача як суміжного землекористувача. Аналогічно порушено право позивача як суміжного землекористувача при здійсненні самовільного будівництва. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову, просили відмовити в його задоволенні, оскільки вважають його безпідставним та необґрунтованим. Також пояснили, що жодним чином не порушені права позивача як при оформленні права власності на земельну ділянку так і при будівництві господарських споруд. Крім того зазначили, що державний акт на право власності на земельну ділянку отримано ще у 2008 році із врахуванням межі його та позивача земельних ділянок, яка була встановлена протягом тривалого часу між ними. В той же час в подальшому безпосередньо сам позивач виготовив державний на право власності на свою земельну ділянку та жодних претензій при цьому щодо встановленої межі не мав. Що стосується господарських споруд, то такі збудовані до 2010 року, що свідчить про наявність підстав для застосування строку позовної давності аналогічно як і до позовних вимог в частині відміни рішення Мукачівської міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку про, що зроблено відповідну заяву. Представник відповідача Мукачівської міської ради та третьої особи виконавчого комітету Мукачівської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила частково. При цьому не заперечувала проти задоволення позову в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов'язання [PERSON] перенести самочинно збудовані будівлі під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метра від межі земельної ділянки. В частині відміни рішення Мукачівської міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку просила відмовити в задоволенні, оскільки оскаржуване рішення є законними та прийнятим в межах повноважень Мукачівської міської ради. Крім того заявила про застосування строків позовної давності в цій частині позову. Представник третьої особи інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області в судове засідання не з'явився про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України). Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] від 04.11.2008 року [PERSON] є власником земельної ділянки на [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, площею 0,10 га. Зазначений державний акт на право власності на землю виданий на підставі рішення Мукачівської міської ради № 636 від 24.04.2008 року. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. В ч. 1 ст. 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Також ст. 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України, в редакції чинній на час видачі оскаржуваного державного акта, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області в ході проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства, за результатами якої складено акт 06.06.2013 року, встановлено, що при прийнятті рішення № 636 від 24.04.2008 року не в повній мірі дотримано вимоги ЗК України, оскільки безоплатна передача земельної ділянки на [ADDRESS] була проведена на підставі технічних матеріалів, що підтверджували розмір земельної ділянки площею 0,933 га, що не відповідає площі, яка передана у власність, а саме 0,10 га. Крім того, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач також вказує на висновок експерта № 15/245 від 14.07.2014 року, проведеного в рамках здійснення кримінального провадження, та відповідно до якого під підпис на акті встановлення (погодження) меж на місцевості (в натурі) та погодження меж земельної ділянки від 06.08.2008 року виконаний не [PERSON], а іншою особою. Таким чином позивач вважає, що зазначене є підставою для відміни рішення Мукачівської міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Згідно з ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах, а відповідно до ч. 5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи питання про недійсність рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення внаслідок видачі такого акта прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою і тільки власнику або землекористувачу надається право вимагати усунення порушень цих прав. Обгруновуючи факт порушення своїх прав позивач зокрема вказує на те, що не погоджував межі земельної ділянки як власник суміжної земельної ділянки, а його підпис в акті погодження меж є підроблений. При цьому слід зазначити, що вказівка в п. «б» ч. 2 ст. 198 ЗК України, яким передбачено погодження під час здійснення кадастрової зйомки меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, не може бути підставою для визнання рішення недійсним чи незаконним. Відповідно до вказаної статті кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка є частиною державного земельного кадастру. В свою чергу державний земельний кадастр це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органи державної влади та місцевого самоврядування, а також заінтересованих осіб. Отже, на розроблення проекту відведення за заявою особи, яка в установленому порядку звернулася з заявою та на прийняття радою рішення про затвердження належним чином погодженого проекту відведення, погодження меж ділянки з сусідніми землекористувачами не впливає. Одночасно суд також звертає і на наступне. Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права позивачем обрано позов про відміну рішення Мукачівської міської ради. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). Відтак, особа може звернутися до суду за захистом свого права не в будь-який спосіб, а в порядку та у формі, встановлених нормами ЦПК України та ЦК України, зокрема, заява повинна містити чітко сформульоване прохання (позовні вимоги), відповідне обґрунтування таких вимог, що лише і дає можливість належно вирішити такі вимоги по суті. При цьому під час судового розгляду неодноразово зверталося увагу позивача та його представника на те, що такий спосіб захисту порушених прав як відміна рішення Мукачівської міської ради не відповідає визначеним законодавством способам захисту, такий не передбачений законом і не може бути застосований судом. Крім того, виявлені в ході здійснення Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області перевірки дотримання вимог земельного законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення Мукачівської міської ради жодним чином не порушують права та інтереси позивача. Більше того, як встановлено судом, відповідно до державного акту на право власності на землю, який виданий на підставі рішення Мукачівської міської ради № 1072 від 28.10.2009 року, [PERSON] є власником земельної ділянки на вул. [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд. Зазначене свідчить, що оформляючи право власності на земельну ділянку у 2009 році, тобто після прийняття та видачі оскаржуваних рішення Мукачівської міської ради та державного на право власності на земельну ділянку, позивач погодився з існуючою межею, що підтверджує відсутність наявності спору між землекористувачами саме щодо меж належних їм ділянок. Таким чином будь-які докази, які б підтверджували наявність спору між власниками суміжних земельних ділянок, факт захоплення земельної ділянки позивача, накладення зовнішніх меж земельних ділянок, як заявив в судовому засіданні представник позивача відсутні, а відтак суду не надано. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні не доведено факту порушення зі сторони відповідачів цивільного права чи інтересу позивача внаслідок прийняття Мукачівською міською радою рішення від 24.04.2008 року № 636 в частині передачі безкоштовно в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS], площею 0,10 га, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. При цьому один тільки факт виявлених Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області порушень при прийнятті Мукачівською міською радою рішення від 24.04.2008 року № 636 із врахуванням того, що норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам при цьому не порушено (ст. 121 ЗК України), не може слугувати підставою для задоволення позову в цій частині в межах заявленого позову. Також оскільки заявлена вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] серії [NUMBER] від 04.11.2008 року є похідною від попередньої, тобто залежить доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт, що узгоджується з правовими позиціями, які містяться постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа № 6-12цс13), від 23.10.2013 року (справа № 6-93цс13) та від 25 червня 2014 року (справа № 6-67 цс14), то суд також приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову і цій частині. Вирішуючи заявлені позивачем позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом зобов'язання [PERSON] перенести самочинно збудовані будівлі під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метру від межі належної йому земельної ділянки слід зазначити наступне. Як вже було згадано позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є власниками суміжних земельних ділянок на [ADDRESS] та на [ADDRESS] на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку. Цільове призначення цих земельних ділянок визначено для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до листа інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Закарпатській області № К-357/09-21 від 07.10.2013 року, 27.05.2010 року була винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення № 976 у зв'язку з притягненням до адміністративної відповідальності [PERSON] за самовільно будівництво гаражу та сараїв. Як встановлено актом обстеження від 17.02.2010 року, на території будинковолодіння на [ADDRESS] його власником було проведено будівництво надвірної споруди з цегли на межі із сусіднім домоволодінням без згоди його власника та із заступом даху на 28 см. Відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є нерушним. Статтею 321 ЦК України закріплено непорушність права власності. Ніхто може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав суб'єктів права власності. Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватись правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснено в п.п. 5, 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Враховуючи наведене, власник майна має право на звернення до суду з позовом на захист своїх прав, порушених самочинним будівництвом, лише при підтвердженні порушення своїх прав власника. Зазначене положення повністю відповідає вимогам ст. 3 ЦПК України про те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Таким чином в судовому засіданні безспірно встановлено, що господарські будівлі на території будинковолодіння на [ADDRESS], позначені у плані під літерою «И» та літерою «Е», збудовані самочинно про, що не заперечила сторона відповідачів. Як встановлено у висновку експерта № 132/07-14 від 05.02.2015 року будівлі під літерою «И», «сарай», та під літерою «Е», «сарай», на території будинковолодіння [ADDRESS] споруджені із чисельними порушеннями вимог нормативних документів. Зокрема встановлено, що ці будівлі збудовано із самовільним зайняттям частини земельної ділянки будинковолодіння [ADDRESS] шляхом улаштування дахової конструкції цих будівель над земельною ділянкою сусіднього будинковолодіння на [ADDRESS]. Крім цього, такі споруди побудовано безпосередньо на межі між досліджуваними будинковолодіннями, тоді як відстань від найбільш виступної конструкції стіни до межі повинна бути не менше 1,0 м для можливості огляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відповідно до вимог п. 3.25 ДБН 360-92. Також, господарські будівлі збудовано без дотримання також санітарних норм, оскільки в них утримуються свійські птахи, а відтак відстань від таких будівель до житлових будинків повинна бути не менше 15 м. В свою чергу фактично ж така відстань становить близько 5 м., чим порушуються вимоги п. 3.25а та таблиці 3.2а ДБН 360-92. До того ж, зазначені будівлі споруджено також з порушенням протипожежних норм, зокрема вимог п. 4.4., п. 2.14 та таблиці 1 ДБН В.1.1.7-2002 та з порушенням вимог до вогнестійкості, чим порушено вимоги п. 4.1.1., п. 4.1.3 ДБН В.1.2-14-2009. Як пояснив в судовому засіданні Колчар В.Д., залучений до участі у справі як спеціаліст, що для приведення до вимог будівельних норм і правил господарських споруд в будь-якому випадку, відстань від найбільш виступної конструкції стіни до межі суміжної земельної ділянки повинна бути не менше 1,0 м. Заперечуючи позов в частині самочинного будівництва, відповідач та його представник вказували тільки та наявність підстав для застосування строків позовної давності. Поряд з цим, не зважаючи на встановлені у висновку експерта № 132/07-14 від 05.02.2015 року численні порушення будівельних норм і правил, жодних дій щодо приведення такого будівництва до відповідних вимог не вчиняли та наміру їх вчиняти не мають. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову. В свою чергу [PERSON] пред'явивши позов до [PERSON] та розпорядившись належними йому правами на власний розсуд, обрав такий спосіб захисту як усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом зобов'язання відповідача перенести самочинно збудовані будівлі позначені у плані під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метру від межі належної йому земельної ділянки. При цьому обґрунтовував позов в цій частині, що зазначені вище споруди збудовані із захопленням частини його земельної ділянки, так як дахова конструкція цих будівель виступає над нею, а також такі збудовані на відстані менше 1,0 м від межі, що в сукупності з іншими доказами загалом підтверджує факт порушення його права як власника суміжної земельної ділянки зі сторони відповідача [PERSON] Зазначене знайшло своє підтвердження в судовому засіданні та жодним чином не спростовано стороною відповідача. При цьому суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту відповідає правомірності заявленим вимогам. З приводу підстав застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Згідно з ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В той же час, як роз'яснено в п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року, враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об'єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва. У зв'язку з цим підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та слід усунути перешкоди у здійсненні права користування майном шляхом зобов'язання [PERSON] перенести самочинно збудовані будівлі позначені у плані під літерою «И» та літерою «Е» на відстань одного метру від межі належної [PERSON] земельної ділянки. Крім того, відповідно до розрахункової квитанції № 178714 від 05.02.2015 року за проведення експертного дослідження позивач сплатив 4784,00 грн., які в силу положень глави 82 ЦК України, зокрема ст. 1166 ЦК України, слід стягнути з [PERSON] Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що позов задоволено частково і в частині пред'явлених вимог до відповідача [PERSON], то з такого слід стягнути 243,60 грн. судових витрат.

Outcome: partial