Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне. 10.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега банк» - відповідачем « 1 та [PERSON] - позивачем було укладено кредитний договір № 2633/0608/45-002. При цьому сторонами було також було укладено договір іпотеки щодо [ADDRESS]. Як вказано у позові, 28.11.2012 р. відбулась зміна кредитора в кредитному договорі, а саме за договором факторингу № 15 від 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а також договір факторингу від 28.11.2012 р., який було укладено між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Тому позивач вважає, що договір факторингу від 28.11.2012 р. потрібно визнати недійсним, так як він суперечить чинному законодавству. Представник позивача у судовому засідання підтримав даний позов. Представник відповідача ПАТ «СВЕДБАНК» в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представник ТОВ «Факторингової компанії «ВЕКТОР ПЛЮС» в судове засідання не з'явився про розгляд справи повідомлений належним чином. Представник ТОВ «Кредитні ініціативи» в судове засідання з'явився та не визнав даний позов. З огляду на зазначене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності осіб, що не з'явились та постановити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази у справі, прийшов до висновку про відмову у задоволені позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.2008 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега банк» - відповідачем « 1 та [PERSON] - позивачем було укладено кредитний договір № 2633/0608/45-002. При цьому сторонами було також було укладено договір іпотеки щодо [ADDRESS]. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, установлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою, право надавати яку відповідно до ч. 5 ст. 5 цього Закону мають фінансові установи з урахуванням вимог Цивільного кодексу України і цього Закону. Відповідно до ст.1079 ЦК України сторонами договору факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Як з'ясовано судом та не заперечується сторонами, , 28.11.2012 р. відбулась зміна кредитора в кредитному договорі, а саме за договором факторингу № 15 від 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», а також договір факторингу від 28.11.2012 р., який було укладено між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». Так, відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановленіст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до положень ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг установлюються законом про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. При цьому ні ЦК України, ні цей Закон не містять будь-яких обмежень щодо складу осіб, відносно яких може бути відступлено право вимоги. Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання недійсним договір факторингу № 15 від 28.11.2012 р., укладеного між ПАТ «СВЕДБАНК» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» в частині передачі боргу по кредитному договору № 2633/0608/45-002 від 10.06.2008 р., суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed