Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Водоканал» Ладанської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. Аргументуючи свої позовні вимоги тим, що він працює в комунальному підприємстві «Водоканал» Ладанської селищної ради на посаді слюсаря-сантехника. За період роботи з січня по серпень 2016 року відповідач не виплатив йому заробітну плату в сумі 11741,82 грн. В зв'язку із затримкою відповідачем виплати заробітної плати утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 11741, 82 коп. Так як заробітна плата є єдиним джерелом його існування, тому не отримавши її він змушений був долучати додаткові зусилля для організації свого життя та членів сім»ї. Відсутність засобів для проживання причинили йому душевні страждання, у зв»язку відповідач завдав йому моральну шкоду. Тому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі у сумі 11741, 82 грн. та 3000 грн. моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з»явився, але попередньо надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, але надав заяву в якій позовні вимоги визнають частково, а саме: в сумі 11714, 82 грн., та просять справу розглядати без їх участі. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутністю осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав: Відповідно до довідки №332 від 15.09.2016 року виданої КП «Водоканал» Ладанської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області позивач працює в КП «Водоканал» Ладанської селищної ради» на посаді слюсаря-сантехника і має заборгованість по заробітній платі, за період з січня по серпень 2016 року, у сумі 11741,82 грн(а.с.2) Згідно з ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата повинна виплачуватися регулярно в робочі дні в терміни встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Відповідно до вимог ст.24 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Оцінюючи докази у справі, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми, що в своїй сукупності дають можливість зробити висновок, що позов в частині виплати заробітної плати є обґрунтований і такий, що підлягає задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що за період з січня 2016 року по серпень 2016 року відповідач заборгував позивачу виплату по заробітній платі, що підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 11741,82 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає наступне. Частиною першою ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також враховує роз'яснення, надані у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що з вини відповідача було порушено законні права позивача на отримання належних йому грошових сум, що призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих зв'язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя (необхідності пошуку коштів для забезпечення своїх потреб та потреб своєї сім`ї з інших джерел, звернення до суду з позовом). Однак визначаючи розмір моральної шкоди у грошовому еквіваленті, суд враховує також обставини, які на думку суду, впливають на визначення її розміру, а саме, що на даний час підприємство перебуває у скрутному фінансовому становищі, має велику заборгованість за освітлення, із цих підстав не мало можливості вчасно виплати позивачу заробітну плату. Таким чином, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин справи, характеру, тривалості та тяжкості моральних страждань позивача, суд вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 3000 гривень, заявлений позивачем є завищеним та не відповідає засадам розумності та справедливості, а також не доведені позивачем саме у такому розмірі, відповідно суд приходить до висновку про часткове задовлення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 грн. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного ЗУ «Про оплату праці»,

Outcome: partial