Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПП «ВВП СЕРВІС» про скасування наказів №22/09-2014 від 22.09.2014 року, №14/11-2014 від 14.11.2014 року, №01-8/12-2014 від 01.12.2014 року, поновлення його на роботі на посаді диспетчера з посадовим окладом, що був до видачі наказу №22/09-2014 від 22.09.2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В подальшому, позивач уточнив позовні вимоги (заявою від 05.06.2015 р.) та заявив вимогу про скасування наказу №8-22/12-2014 від 22.12.2014 року. З врахуванням уточнень, [PERSON] позовні вимоги обґрунтовує тим, що він працював на посаді диспетчера в ПП «ВВП СЕРВІС». 22.09.2014 року директором підприємства видано наказ № 22/09-2014 про зміну умов праці - розміру заробітної плати, із змісту якого вбачається, що у зв'язку із змінами договірних відносин від 01.09.2014 року та зменшенням об'ємів робіт, з метою запобігання скорочення чисельності та звільнення працівників підприємства було прийнято рішення про внесення змін у штатний розпис щодо змін посадових окладів диспетчерів. У зв'язку з цим згідно п.1 оскаржуваного Наказу з 22.11.2014 року зменшується розмір посадових окладів диспетчерів ПП «ВВП СЕРВІС». 28.10.2014 року одним із співпрацівників, теж диспетчером ПП «ВВП Сервіс» [PERSON] на адресу ПП «ВВП СЕРВІС» було скеровано заяву, в якій він просив повідомити які зміни в організації виробництва та праці запроваджено, як запроваджені зміни торкаються посади диспетчера чи зменшується об'єм роботи для посади диспетчера і чому в тексті наказу № 22/09-2014 від 22.09.2014 року нічого не вказано про такі зміни. Відповідачем надано письмову відповідь на заяву [PERSON], в якій так і не зазначено, які саме зміни відбулися в організації виробництва і праці, що стали підставою для зменшення розміру посадового окладу. Не погоджуючись з такими наказами відповідача, та у відповідності до приписів ст. 4 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», згідно якого вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. 21.11.2014 року працівниками ПП «ВВП СЕРВІС» було проведено збори, оформлені протоколом, на яких ухвалили направити роботодавцю сформовані вимоги щодо проведення оплати роботи у нічний час відповідно до вимог ст.108 КЗпП України, припинення безпідставного та незаконного зменшення розміру заробітної плати, скасування незаконних наказів: №22/09-2014 від 22.09.2014, №14/11-2014 від 14.11.2014 року, як таких, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 32 КЗпП України. Наказом №01-8/12-2014 від 01.12.2014 року його звільнено з посади диспетчера з 01.12.2014 року. При цьому, 28.05.2015 року позивачем отримано лист-повідомлення ПП «ВВП СЕРВІС» від 15.05.2015 р., яким його повідомлено про зміну дати звільнення у звязку з наказом від 22.12.2014 р. № 8-22/12-2014 р з 22.12.2014 року. Також запропоновано отримати трудову книжку з відповідним записом та отримати розрахунок за вимушений прогул з 02.12.2014 р. по 22.12.2014 р. З таким наказом позивач не погодився з огляду на вищенаведене, а також виходячи з таких міркувань. У період з 15.12.2014 р по 13.03.2015 р він безперервно перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується відповідними виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Відповідно до ч.3 ст.40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, позивач вважає, що на момент винесення оскаржуваного наказу від 22.12.2014 р. № 8/22/12-2014 р. він перебував на лікуванні та був непрацездатний, отже такий наказ суперечить вимогам чинного законодавства. Відтак, вважає своє звільнення незаконним і просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному. Вважає, що жодних змін в організації виробництва та праці в ПП «ВВП Сервіс» не було запроваджено, а всі дії відповідача щодо винесення оскаржуваних наказів та звільнення позивача з роботи є незаконними. Звільнення відбулось у період непрацездатності, тому просить позов задовольнити з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05.06.2015 р. Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечили у повному обсязі (з врахуванням уточнених позовних вимог за заявою від 05.06.2015 р.), подали до суду письмові заперечення, додатково пояснивши, що наказом № 01-8/12-2014 від 01.12.2014 року позивача було звільнено з посади диспетчера з 01.12.2014 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, оскільки позивач власноручно написав заяву, що не погоджується працювати при зміні істотних умов праці. Але, з власної ініціативи роботодавця зазначений наказ був скасований як помилковий 22.12.2014 року наказом № 8-22/12-2014 ПП «ВВП СЕРВІС», а дата звільнення позивача була змінена на 22.12.2014 року (без зміни підстав для звільнення), тобто на дату вступу в дію нових істотних умов праці на підприємстві. ПП «ВВП СЕРВІС» повідомило про це позивача та запропонувало йому зявитися для внесення відповідної зміни в трудову книжку та проведення виплати коштів за вимушений прогул з 01.12.2014 року по 22.12.2014 року, чого позивачем зроблено не було. Крім того, як вбачається з поданих документів, а саме з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, він дійсно вже перебував на лікуванні починаючи з 15.12.2015 р. Наказом № 8-22/12-2014 від 22.12.2014 р. була змінена лише дата звільнення та поставлено питання щодо внесення зміни в частині дати звільнення до трудової книжки. При цьому, жодних наказів на поновлення на роботі відповідачем не виносилось. Відповідно до п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту населення України від 29.07.93 № 58, такі виправлення у трудовій книжці здійснюється у такому порядку - визнається недійсною запис, зроблений згідно з наказом і визнана судом незаконною (наприклад, пишеться: «Запис за № таким-то недійсний, поновлений на попередній роботі»). При цьому відновлення на роботі відбувається не з дати винесення судом відповідного рішення, а з дати звільнення такого працівника. Відтак, в такому разі вважати, що працівник зміною дати звільнення був поновлений на роботі, не можна. Вважають, що звільнення позивача з роботи проведено з дотримання вимог трудового законодавства. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді диспетчера диспетчерської служби ПП «ВВП СЕРВІС» з 01.11.2012 року, з посадовим щомісячним окладом у розмірі 3700 грн. (а.с. 74). У посадові обовязки позивача входило забезпечувати виконання диспетчеризації обєктf за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 226, що підтверджується посадовою інструкцією диспетчера ПП «ВВП СЕРВІС» (а.с. 99-101). У звязку зі зменшенням обсягу обєму виконаних робіт, а також порядку їх оплати директором ПП «ВВП СЕРВІС» [PERSON] був виданий наказ № 01/09-2014 від 01.09.2014 року про зміни в організації виробництва та праці на підприємстві (а.с. 75). Відповідно до п.1 вказаного наказу було вирішено перерозподілити виконання обовязків працівниками, забезпечити рівномірне навантаження щодо обємів виконуваної роботи та затрат робочого часу в границях 40-годинного робочого часу. Факт зменшення об'єму виконаних робіт на ПП «ВВП Сервіс» підтверджується цивільними договорами, укладеними між відповідачем та ТОВ «Будстар Груп» у 2014 році (а.с. 89-98), а також фінансовою звітністю відповідача станом на 30.09.2014 року, з якої вбачається, що чистий дохід підприємства за 9 місяців 2014 року склав 27128000,00грн., що вдвічі менше в порівнянні за той же період 2013 року, коли дохід підприємства складав 5750000,00 грн. (а.с. 86). На виконання вищевказаного наказу № 01/09-2014 від 01.09.2014 року був виданий наказ №22/09-2014 від 22.09.2014 року «Про зміну умов праці», яким було зменшено з 22.11.2014 року посадові оклади диспетчерам ПП «ВВП СЕРВІСс» (а.с. 76), з аналізу штатних розписів підприємства вбачається, що посадовий оклад диспетчера був зменшений з 3700 грн. до 2800 грн. (а.с. 83-84). Крім того, був виданий наказ № 29/09-2014 від 29.09.2014 року «Про зміну істотних умов працівників та становлення неповного робочого дня із погодинною оплатою праці» (а.с. 78). Зазначеним наказом з 02.12.2014 року на підприємстві була введена погодинна оплата праці, а також встановлений неповний робочий день 5 годин за графіком з 10.00 год. до 16.00 год. з перервою на обід з 12.00 год. до 13.00 год. для наступних категорій працівників: директора, бухгалтера, головного інженера, інженера-електрика. Крім того, були змінені істотні умови праці працівникам відділу енергетичного забезпечення з відрядної на погодинно-преміальну систему оплати праці. Згідно з ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. З метою раціоналізації робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці 13.11.2014 року в ПП «ВВП СЕРВІСс» запроваджено зміни в організації виробництва, перерозподілені функціональні обовязки, а саме до посадових обовязків виконавця робіт з телекомунікаційних систем та мереж додано обовязок забезпечувати виконання диспетчеризації обєкту за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 226. Аналогічний перерозподіл посадових обовязків відбувся щодо посади монтажника систем вентиляції, кондиціювання повітря, пневмотранспорту й аспірації, монтажника звязку\~кабельника, головного інженера, інженера\~електрика, виконроба з телекомунікаційних систем та мереж (а.с. 102-121). ПП «ВВП СЕРВІСс» у попередженні № 1 від 22.09.2014 року попередило [PERSON] про зміну істотних умов праці, зменшення окладу диспетчера до 2800 грн. та запропонувало подати письмову згоду або відмову від продовження роботи на підприємстві (а.с. 77). 13.11.2014 року [PERSON] подав заяву до ПП «ВВП СЕРВІС», в якій повідомив про свою відмову від продовження роботи при зміні істотних умов праці. Крім того, аналогічні заяви були подані всіма диспетчерами (десять осіб, які складали диспетчерську службу), що визнається всіма учасниками судового процесу, а відтак не підлягає доказуванню відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. У звязку з поданням всіма диспетчерами заяв про відмову від продовження роботи, директором ПП «ВВП СЕРВІСс» був виданий наказ № 13/11-2014/1 від 13.11.2014 року про підготовку наказів на звільнення зазначених працівників, а також наказу про продовження строку введення в дію наказу № 22/09-2014 від 22.09.2014 року та наказу про введення в дію нового штатного розпису (а.с. 80). Наказом № 14/11-2014 від 14.11.2014 року строк вступу в дію змін умов праці було перенесено на один місяць до 22.12.2014 року (а.с. 82). Наказом 01-8/12-2014 від 01.12.2014 року позивача було звільнено з посади диспетчера з 01.12.2014 року на підставі п.6 ст.36 КЗпП України (а.с. 56). Між тим, наказом № 8-22/12-2014 від 22.12.2014 року «Про внесення змін до наказу № 01-8/12-2014 від 01.12.2014 року щодо дати звільнення» наказ ПП «ВВП СЕРВІС» від 01-8/12-2014 від 01.12.2014 року скасовано та звільнено позивача з роботи за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України з 22.12.2014 року, тобто з дати вступу в дію нових істотних умов праці на підприємстві. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). У тих випадках, коли підстави для зміни зазначених умов було, але працівник, який відмовився від продовження роботи, не був попереджений за два місяці про їх зміну або звільнений до закінчення цього строку після попередження, суд відповідно змінює дату звільнення. Відповідно до ч.3 ст.32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що зміна істотних умов праці, про яку позивач був повідомлений більше ніж за два місяці, та від яких він відмовився, відбулася за безспірної наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, впровадження нових форм та методів в організації праці, а відтак відповідачем не було порушено трудових прав позивача при його звільненні. Суд дійшов до висновку, що у звязку із результатами господарської діяльності ПП «ВВП Сервіс» не могло зберегти колишні істотні умови праці працівників, зокрема диспетчерів диспетчерської служби і тому наказом №22/09-2014 від 22.09.2014 року було внесено зміни у штатний розпис в частині зменшення розміру посадових окладів диспетчерів. У звязку з фактичною зміною за ініціативою підприємства дати звільнення [PERSON] з роботи не з 01.12.2014 р., а з 22.12.2014 року, відповідач здійснив із ним повний розрахунок за час вимушеного прогулу. Твердження позивача про те, що після його звільнення, як і звільнення інших диспетчерів підприємства, істотні умови праці фактично не змінилися є безпідставними. Щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за весь період перебування на лікування, то суд звертає увагу на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, у період з 15.12.2014 р. по 13.03.2015 р позивач безперервно перебував на стаціонарному лікуванні, про що подані відповідні документи, зокрема, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 30082 період перебування 15.12.2014-19.12.2014, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 33/24 період перебування 13.01.2015-30.01.2015, виписка з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 5620 період перебування 02.03.2015-05.03.2015 (а.с. 51-54). Позивач надав суду довідки про тимчасову непрацездатність, видані 2-ою міською поліклінікою МОЗ України та призначена у центр зайнятості, а саме: довідку від 22.12.2014 р. про період непрацездатності з 22.12.2014 по 20.01.2015 р., довідку № 2 від 13.01.2015 р. про період непрацездатності з 13.01.2015 р. до 30.01.2015 р., довідку № 8 від 31.01.2015 р. про період непрацездатності з 31.01.2015 р. по 23.02.2015 р., довідку № 24 від 24.02.2015 р. про період непрацездатності з 24.02.2015 р. по 02.03.2015 р., довідку № 30 від 06.03.2015 р. про період непрацездатності з 06.03.2015 р. по 23.03.2015 р. (а.с. 127-129). Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст.22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції , чинній на момент виникнення спірних відносин), право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості. Загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років. Порядок реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 р. N 198 (далі Порядок з реєстрації безробітних). Відповідно до п.3 вказаного Порядку з реєстрації безробітних реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, проводиться центром зайнятості незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування. Рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається центром зайнятості не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного (п.6 Порядку з реєстрації безробітних). Порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20 листопада 2000 р. N 307 (далі Порядок виплати допомоги по безробіттю), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 грудня 2000 р. за N 915/5136 (скасований з 31.07.2015 р., чинний на дату виникнення спірних відносин). Відповідно до пп.1 п. 6.7 Порядку виплати допомоги по безробіттю, виплата допомоги по безробіттю в межах її загальної тривалості здійснюється також у разі хвороби безробітного - на підставі довідки довільної форми, виданої у порядку, передбаченому Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 N 455, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 04.12.2001 за N 1005/6196. Унесення відомостей до трудової книжки про отримання допомоги по безробіттю здійснюється в порядку, передбаченому у п. 6.16 Порядку виплати допомоги по безробіттю. Відтак, з огляду на документи, що містяться в матеріалах справи, а саме, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 30082 період перебування 15.12.2014-19.12.2014, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 33/24 період перебування 13.01.2015-30.01.2015, виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 5620 період перебування 02.03.2015-05.03.2015, довідки, видані 2-ою міською поліклінікою МОЗ України та подані до центру зайнятості для безперервної виплати допомоги по безробіттю - довідки від 22.12.2014 р. про період непрацездатності з 22.12.2014 по 20.01.2015 р., довідки № 2 від 13.01.2015 р. про період непрацездатності з 13.01.2015 р. до 30.01.2015 р., довідки № 8 від 31.01.2015 р. про період непрацездатності з 31.01.2015 р. по 23.02.2015 р., довідки № 24 від 24.02.2015 р. про період непрацездатності з 24.02.2015 р. по 02.03.2015 р., довідки № 30 від 06.03.2015 р. про період непрацездатності з 06.03.2015 р. по 23.03.2015 р., позивач на змінену дату звільнення (станом на 22.12.2014 р) перебував на реєстрації у центрі зайнятості як безробітний та отримував допомогу по безробіттю, що не заперечується й самим позивачем. Відтак, твердження позивача щодо його звільнення на момент перебування на лікування (у період непрацездатності) є безпідставним та не підтверджується поданими документами. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. За такого рішення, з урахуванням того, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати у справі суд відносить на рахунок держави відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209-215 ЦПК України, ст.ст. 32, 36 ч.1 п.6 КЗпП України, ст. 64 ГК України, суд -

Outcome: dismissed