Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Наказом № 124-ТО від 03.11.2014 р. відповідачем було поновлено [PERSON] на посаді виконуючого обов»язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13.12.2010 р. Наказом № 1-ТО від 05.01.2015 р. відповідачем було звільнено позивача із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2015 р. позивача поновлено на посаді. Апеляційним судом м. Києва рішення суду першої інстанції 20.01.2016 р. залишено без змін. Позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу . Розраховуючи середній заробіток, який підлягає стягненню позивач виходить з того, що з моменту поновлення на посаді відповідач не нараховував позивачу заробітну плату, оскільки поновивши [PERSON] на посаді відповідач не надав допуск до робочого місця і відправив позивача у відпустку без збереження заробітної плати. А тому за основу позивачем взято щоденний розмір заробітної плати встановлений Шевченківським районним судом м. Києва у рішенні від 30.09.2011 р. - 11,03 грн. За таких обставин [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.01.2014 р. по 29.01.2016 р. у розмірі 37 513,98 грн. В подальшому позивач, його представник просили стягнути середній заробіток за період до 21.03.2016 р. у сумі 42 167 грн. 97 коп. Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог. Пояснив, що провадження у справі відкрито за вимогою щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, яке не підлягає захисту у окремому провадженні. Крім того відсутня така складова як віна відповідача, оскільки після реорганізації, відповідно до постанови КМУ від 07.12.2011 р. № 1263 «Про утворення територіальних органів Державного агентства рибного господарства» прийнято наказ Держрибагенства № 337 від 23.11.2011 р. «Про перетворення Головного державного охорони, використання і відтворення водних ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області». На день розгляду справи посади працівників керівних органів Держрибагенства України віднесені до категорії посад державних службовців. В Законі ж «Про державну службу» не передбачено такого способу призначення на посаду державного службовця як за рішенням суду. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 03.11.2014 року [PERSON] поновлено на роботі на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2011 року на посаді виконуючого обов»язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 13 грудня 2010 року. Наказ № 124-ТО про поновлення на роботі видано Державним агентством рибного господарства України. Також не оспорюється сторонами та обставина, що 05.01.2015 р. позивача було звільнено з посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить виданий відповідачем наказ № 1-ТО від 05.01.2015 р. 20 жовтня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва частково задоволено позов [PERSON] до Державного агентства рибного господарства про визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення на роботі. Визнано незаконним наказ Державного агентства рибного господарства України від 05 січня 2015 року за № 1-ТО про звільнення [PERSON] . [PERSON] поновлено на посаді виконуючого обов»язки начальника Головного державного управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області з 05.01.2015 р.В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва від 20.01.2016 р. апеляційну скаргу представника Державного агентства рибного господарства України відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін. При цьому і це вбачається з судових рішень, вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заявлялись [PERSON] За приписами ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що надрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд першої інстанції дійшов висновку, і з ним погодився Апеляційний суд м. Києва, перевірив доводи представника відповідача стосовно новоутворених територіальних органів Держибагенства і віднесення посад працівників таких органів до державної служби, не є підставою для порушення прав [PERSON], які передбачені чинним законодавством України. За положеннями ст. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З іншого боку статтею 11 ЦПК України встановлено обов»язок суду розглядати справи в межах заявлених позовних вимог. Під час розгляду справи про поновлення на роботі позивача з 05.01.2015 р. вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного заробітку заявлено не було, що не є перешкодою для звернення до суду з такими вимогами. За таких обставин твердження представника відповідача про те, що вимоги [PERSON] є вимогою позивача щодо стягнення середнього заробітку у зв»язку із невиконанням судового рішення не заслуговують на увагу. Середній заробіток розраховується з урахуванням положень постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2011 р. Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого за позовом [PERSON] до Державного агентства рибного господарства України, третя особа: Головне державне управління охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів та регулювання рибальства у Волинській області середньоденна заробітна плата позивача становила 141,03 грн. Доказами, відповідно до приписів ст. 57 ЦПК України, є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В свою чергу відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні, під час розгляду справи не було отримано доказів про те, що з моменту поновлення позивача 03.11.2014 р. та до його звільнення 05.01.2015 р. відповідач сплачував [PERSON] заробітну плату або доказів які свідчать про те, що середньоденна заробітна плата змінювалась. За таких обставин,

Outcome: approved