Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 30.01.2018р. та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким зобов`язати [PERSON] за власний рахунок опублікувати спростування надрукованої на сторінках 6-10, 344 та 354 книги «[INFO]» недостовірної та наклепницької інформації про нього, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він та відповідач є уродженцями с. Космач Косівського району Івано-Франківської області. У 1997р. відповідач при виданні історичного нарису «Старожитності Косівщини» вмістив у даній книзі наклеп на нього, розповсюдив недостовірну інформацію, звинувативши його у зловживаннях, які не відповідають дійсності, за що в кінцевому на підставі рішення суду від 11.10.2002р., яке набрало законної сили, зобов`язаний був надрукувати спростування відомостей, які не відповідають дійсності, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Законність такого рішення була предметом перевірки у Європейському суді з прав людини, який за результатами цієї перевірки не знайшов порушень вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак, у 2011р. відповідач видав книгу «[INFO]», у якій на сторінці № 6 розмістив наклепницьку інформацію щодо нього, повторно вказуючи, що він нібито шахрайськими і рейдерськими методами заволодів будинком і присадибною ділянкою беззахисної учительки [PERSON] з Яблунева, обізвавши його при цьому «кадебістським колабораціоністом та іншими словами», хоча такий факт спростований рішеннями судів, а про те, що вказана інформація є наклепницькою встановлено рішенням суду від 11.10.2002р., яке набрало законної сили і яке було предметом перевірки у ЄСПЛ. На сторінці 7 книги «[INFO]» відповідач безпідставно звинуватив його в захопленні земельної ділянки репресованої [PERSON] , достовірно знаючи, що він нічого не захоплював і [PERSON] могла особисто відстоювати порушене її право, якщо воно мало місце, а не відповідач зобов`язаний це друкувати у своїх виданнях. На сторінках 8-9 книги «[INFO]» відповідач безпідставно звинуватив його в «закріпленні громадянської просвітницької землі, відомий в селі як кооперативний город під магазин», добре знаючи що дана земельна ділянка є у власності Космацької сільської громади, що підтверджується документально. На сторінках 9-10 передмови до книги «[INFO]» відповідач зазначив «…Цьому діячеві Івано-Франківський міський суд 11.11.2005р. надав таку характеристику: відповідач, працюючи на посаді голови Космацької сільської ради, в 1989 році негативно ставився до національної символіки…», хоча насправді суд не давав йому такої політичної характеристики, а лише описував вимоги із звернення до суду. Вказане в сукупності свідчить про те, що інформація, яка міститься відносно нього у книзі «[INFO]» є наклепницькою та недостовірною, у зв`язку з чим просить зобов`язати відповідача її спростовувати. Позивач з березня 1985р. по березень 1998р. чотири рази був обраний головою Космацької сільської ради, найбільшого в Україні села в склад якого входило 32 присілка. З 1990р. по 1998р. був обраний депутатом Косівської районної ради. До обрання головою сільради, після, а також на даний час є вчителем в школі, публічною людиною, викладає предмет «Захист Вітчизни», однак наклепницька інформація про нього, яка надрукована відповідачем принижує його честь, гідність та ділову репутацію. По причині душевних страждань за наклеп, у 1998р. захворів, перебував у стресовому, психічно пригніченому стані, страждав на безсоння і після тривалого лікування отримав другу групу інвалідності. Протягом всього цього часу відповідач незважаючи на судові рішення, якими опублікована ним інформація визнана наклепом, продовжує поширювати таку інформацію, чим завдає моральної шкоди. Таку шкоду оцінює до розміру 200 000 грн., яку просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно якого проти обґрунтованості позову заперечує. Зокрема, позивач вводить суд в оману що книга «[INFO] » ним поширювалась на ХІХ Гуцульському фестивалі в Косові, оскільки наклад книги за виключенням трьох книг у нього знаходиться вдома, а доводи позивача про продаж цієї книги 9-м особам не підтверджено жодними доказами. В свою чергу, твердження про особу позивача, а також характеристика його дій є оціночним судженням щодо дій службової особи (позивача) як шахрая і рейдера, при тому що у книзі є посилання на докази, на підставі яких зроблено такі оціночні судження. Крім того, позивач, будучи публічною особою повинен був розуміти, що його дії можуть піддаватись жорсткій критиці, чим і є по суті поширена про нього інформація, яка за таких обставин та будучи оціночними судженнями не може вважатись наклепницькою або недостовірною. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Також відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності, в засіданні пояснив, що книга в редакції 2011 року, а позивач звернувся до суду лише в 2017 році. Відповіді на відзив позивач не надав. Натомість, подав письмові заперечення у яких наголошує, що наведені відповідачем у відзиві факти не відповідають дійсності та є перекрученням реальних обставин справи. У поясненнях на такі заперечення відповідач наголошує, що факти, викладені у книзі про особу позивача підтверджуються відповідними доказами, а тому не можуть вважатись недостовірною інформацією. В процесі розгляду даної справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.11.2017р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову у даній справі. Крім того, ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження і повернення позовної заяви, а також відмовлено у прийнятті зустрічного позову. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 16.10.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення без руху і повернення позовної заяви. В судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Відповідач, а також його повноважний представник - адвокат Ікавий М.Р. в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечили з підстав викладених у відзиві. Просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріли справи, книги «[INFO]» (Івано-Франківськ, «Лілея-НВ» 1997), «[INFO]» (Львів, «Тріада плюс», 2011), авторами яких є відповідач, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що у 2011р. за авторства відповідача вийшла друком книга «[INFO]» (Львів, «Тріада плюс», 2011), де на сторінках 6-10, 344 та 354 розміщена інформація про особу позивача. Зокрема, сторінки 6-10: «…Одночасно зазначаємо, що до довідника не включили відомостей про тих, які досягли чогось у житті, але живуть тільки для себе. Більше того, деякі з них принесли Космачу не вельми добру славу. На першому місці серед них - кадебістський колабораціоніст, екс-голова Космацького сільвиконкому [PERSON], котрий привів село до повного економічного і культурного занепаду1 (міститься посилання на джерело - [PERSON] Гине слава Космачева, як роса на сонці… // Обрій. - 1996. - 2 березня. - С. 1; Див.: Додаток 5.). В його послужному списку цілий букет «добрих справ». Зокрема, шахрайство і рейдерство із захоплення будинку і присадибної земельної ділянки беззахисної учительки [PERSON] з Яблунева . Суть така: в господарську книгу сільвиконкому за його «царювання» внесено фіктивний запис, що у тестя [PERSON] радянська влада конфіскувала хату. На основі цієї фальшивки сільвиконком видає його дружині Ользі довідку, що у її батька в 1953 р. радянською владою конфісковано будинок. До шахрайства подружжя залучило вихідця з Космача, екс-голову Яблунівської селищної ради [PERSON], нині мешканця Івано-Франківська, «щирого українця», який добре знав, що на балансі виконкому селища і Яблунівської районної лікарні такий будинок не значиться. Очолюваний ним виконком селища своїм рішенням забирає в учительки Я. Скільської будинок, який нібито був колись власністю [PERSON] , та 24 грудня 1993 р. у додаток ще й, всупереч діючому на той час законодавству, й земельну ділянку, хоча педагог згоди на вилучення своєї присадибної ділянки не давала, передає [PERSON] . Потерпіла звернулась у Косівський районний суд. А 12 жовтня 1994р. суддя [PERSON] іменем України узаконив цей факт рейдерства. Пізніше його утвердив [PERSON] - суддя Івано-Франківського обласного суду. Так вчителька [PERSON] опинилась на вулиці з двома малолітніми дітьми: дочкою і сином. Як видно з матеріалів рішення Яблунівського райвиконкому від 6 липня 1956р., насправді [PERSON] свій будинок продав не тільки за межі села, але й району2 (міститься посилання на джерело - Див.: Додаток 6-6в). Отож у цієї родини радянська влада ніколи ніякого будинку не конфісковувала. Цей факт добре відомий районній і обласній прокуратурам, районному і обласному відділам народної освіти, екс-голові Косівської районної адміністрації [PERSON] та його заступнику [PERSON]. Теперішні бюрократи державних органів, зокрема, районний прокурор [PERSON], роблять вигляд, що нічого не сталося і так має бути… До речі, завідувач Косівським районним відділом освіти [PERSON] не став на захист [PERSON] і приховав від педагогічної громадськості Косівщини цей злочин свого підлеглого [PERSON] , який нині працює учителем, викладаючи дисципліну «Захист Вітчизни» в Брустурівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. Отже, виходить, що серед цих чиновників, які живуть за рахунок народу, немає жодного порядного, а червоні не червоніють… Тут слід додати: якби зібрати всі сльози цієї жінки разом, то вийшло би озеро, в якому втопивбися не тільки сам [PERSON] із родиною і [PERSON] , але й всі їх покровителі. Другим «подвигом» [PERSON] є глум над репресованою радянською тоталітарною системою [PERSON], матір`ю загиблого при виконанні службового обов`язку майора міліції [PERSON] . Земельна ділянка репресованої межувала з присадибною землею [PERSON] . Останній, коли репресована перебувала в місцях позбавлення волі, самовільно її обробляв і в 1957 р. зробив спробу закріпити за собою, але очолюваний [PERSON] сільвиконком відмовив йому в задоволенні заяви, разом з тим не подав до правоохоронних органів матеріали про самовільне захоплення чужої земельної ділянки. По смерті батька дочка [PERSON] , разом із своїм дорогим супругом [PERSON] , далі обробляли самовільно захоплену у держави земельну ділянку батька і репресованої (на той час земля у спадщину рідним не передавалась, оскільки була державною, - П.С.). Коли репресована на основі Закону України «Про реабілітацію» порушила питання про повернення земельки, то послушний [PERSON] виконком Космацької сільради 25 травня 1993 р. замість питання притягнення до відповідальності винних, всупереч діючому на той час законодавству, надає дружині [PERSON] спірну земельну ділянку. Отак, на цей раз, уже вдруге, покривджено українською владою жінку-патріотку, мати офіцера української міліції. Про таких слуг народу, а точніше «Демократичних» диктаторів, говорять: «Який вождь, таке плем`я» або «За гроші і горобці закукурікають» Чи не так?.. Чи не правда це?..3 (міститься посилання на джерело - Див.: Додаток 7-7г.). Третім «подвигом» [PERSON] є закріплення очолюваним ним виконкомом сільського органу самоврядування громадської просвітянської землі, відомої в селі, як кооперативний город, під магазин [PERSON] , яку в 1910 р. космацькій громаді надав [PERSON] (дід [PERSON] ) під «Народний дім» та кооперативний магазин. На ньому проводили святкування 100-річчя з дня народження [PERSON] , а 14 квітня 1913р. космацькі січовики урочисто зустрічали посла Галицького сейму, батька січового руху Галичини [PERSON] (міститься посилання на джерело - Громадський голос. - 1913. - 4 липня. - С. 8.). Прозваний в народі кооперативний город з самого початку до побудови В. Чудновим магазину, в недільні і святкові дні був улюбленим місцем відпочинку космачан. На нім теж перед жителями села виступали посли польського сейму. Зокрема, на ньому 28 серпня 1928 р. звітувала космацьким гуцулам про свою роботу в польському сеймі видатна діячка жіночого руху [PERSON] . 9 серпня 1936 р. на кооперативному городі сільські просвітяни провели окружне свято «Просвіти». Тут 1938 р. на святі «Просвіти» побував посол Сейму Польщі, війт [PERSON]. Пізніше на цім святім для кожного космачанина місці одного дня «золотого» вересня 1939р. лунав голос генія українського народу ХХ ст. - Олександра Довженка тощо5 (міститься посилання на джерело - ДАІФО - Ф. 2. - Оп. 1. - Спр. 2279. - Арк. 60; - Ф. 9. - Оп. 1 . - Спр. 47. - Арк. 37зв.; інформація респондента [PERSON]. Записано у квітні 2008 р.). Обидва колишні комуністи добре знали, що така історична і культурна місцина - пам`ятка охороняється законом і не підлягає приватизації, але закони не для них. Ось так приятелі [PERSON] і [PERSON] плюнули в душу всій сільській громаді. Останній б`є себе в груди, що він - патріот села і Гуцульщини, але будучи на високих постах в обласному центрі і одним із когорти найбагатших людей Прикарпаття, нічого не зробив для Космача, хоча міг би сам перетворити його в другий Буковель, добудувати на свої кошти сільську школу чи відремонтувати колись покладену стратегічну військову автомобільну дорогу Космач - Прокурава, Космач - Луча . Цим обезсмертив би себе навіки, але ні… У нього більш поважні діла: хворобливе марення з моменту отримання Україною незалежності - будь-якою ціною потрапити до Верховної Ради України. На це в нього час і кошти є… При останніх президентських виборах очолював виборчий штаб [PERSON] в Прикарпатті. За ці «заслуги» перед Партією Регіонів потрапив до українського парламенту6 (міститься посилання на джерело - [PERSON] . Як регіонал [PERSON] у Космачі начудив / [PERSON] // Високий замок. - 2010. - 25 листопада - 1 грудня. - С. 1, 4.). За [PERSON] тягнеться шлейф і ряд інших «славних справ». Цьому діячеві Івано-Франківський міський суд 11 листопада 2005 р. дав таку політичну характеристику: «Відповідач, працюючи на посаді голови Космацької сільської ради, в 1989 році негативно ставився до національної символіки України і переслідував студентів зі Львова, які таку символіку використовували, не стояв на позиціях історичної справедливості. Відповідач неодноразово порушував права громадян на тримання земельних ділянок, товарів за здане державі молоко, використовував службове становище у власник інтересах, видавав неправдиві довідки, давав неправдиві показання суду, впливав на хід виборів сільського голови в 1994 році. Коли відповідача не обрали на посаду голови сільської ради, той саботував роботу сесії сільської ради»* (міститься посилання на джерело - Див.: Додатки 8-8в.). Нахабно [PERSON] вів себе тому, що мав покровителів - екс-керівників району в особі [PERSON], [PERSON], а пізніше [PERSON] та ін. їм подібних, які привели Косівщину до економічного колапсу. Серед гуцулів перший запам`ятався тим, що в районі розбазарювались наліво і направо державні кошти і майно, апогеєм зловживань службовим становищем місцевих бюрократів - пенсіонерам не виплачувалась своєчасно пенсія, а держбюджетникам - заробітна плата, тому виникали страйки лікарів і вчителів; переслідували чесних журналістів та науковців7 (міститься посилання на джерело - [PERSON] , що заманеться / [PERSON] // Гуцульський край. - 1994. - 23 червня. - С. 3; [PERSON] Забирай манатки на Львівщину, бо донечку заберемо в могилу / [PERSON] // Західний кур`єр. - 1993. - 16 жовтня. - С. 3; [PERSON] Споруди за гроші одних, а користають інші / [PERSON] // Галичина. 1995. - 25 жовтня. - С. 6; [PERSON] Ситий голодного не розуміє / [PERSON] // [PERSON] . 1995. - 9 серпня. - С. 6; [PERSON] Косівські парадокси / Б. Владика // Галичина. - 1996. - 15 листопада. - С. 4; [PERSON] Украли мільярд пенсійних / [PERSON] // Галичина. - 1997. - 20 березня. - С. 2; [PERSON] / [PERSON] // Косів: Луди і долі. - Косів : Писаний камінь, 2001. - С. 200; Див.: Додаток 9)…» На сторінці 344 міститься інформація наступного змісту. « [PERSON] народився … (біографічні дані) … з 1 січня 1990 р. служить в органах міліції на посадах дільничного інспектора в Березові (1990 - 1996), старшого дільничного в Космачі (1996 - 1998) та черговим Косівського райвідділу міліції. У 1999р. був визнаний кращим дільничним інспектором Косівщини. Розкрив ряд тяжких і резонансних у районі злочинів, за що заохочувався правами начальника райвідділу та обласної міліції. Мав спеціальне звання - майор міліції. Щоправда, не завжди стояв на стороні Добра. Зокрема, він залишив свою дільницю і разом з екс-головою [PERSON] поїхав до Яблунева, де останній у його присутності зірвав замок і повикидав речі вчительки [PERSON] , самовільно вселився в її будинок, не маючи рішення суду про її виселення і на вселення, тобто [PERSON] був учасником рейдерства бандита з державними повноваженнями і наруги на беззахисним педагогом…» Джерела та література: 1. Інформація Респондента [PERSON] . Записано 24 травня 2000р. 2. [PERSON] [PERSON] / [PERSON] // Гуцульський край. - 1998. - 12 грудня. - С. 3. 3. [PERSON] Акришотах новий голова / [PERSON] // Гуцульський край. - 2001. - 7 липня. С. 1. 4. [PERSON] Завоював авторитет / [PERSON] // Гуцульський край. - 2002. - 30 червня. - С. 1. 5. [PERSON] День міліції - світо Всенародне / [PERSON] // Гуцульський край. - 1999. - 18 грудня. - С. 2. На сторінці 354 (Післяслово) міститься інформація наступного змісту. «… На жаль цього не скажеш про [PERSON] з присілку [PERSON] , [PERSON] , які за своїм суспільним становищем могли би прислужити селу, але воно для них чуже, а люди для них - гої; про колабораціоніста КДБ УРСР [PERSON] , який зганьбив не тільки себе, але й Космач у часи горбачовської перебудови, коли у львівських студентів, які приїхали до села з національною символікою, її привселюдно виривав, і в перші роки становлення української державності, довів Космач до повного економічного занепаду…». Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростування недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). В п. п. 15, 19 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії необхідно враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з вимогами статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Однак, навіть тоді, коли твердження є справді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986 р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001 р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002 р.). Навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (п. 47 рішення DeHaes Gijsels v. Belgium, п. 42 рішення «Українська Прес-Група» проти України»). Перш за все суд звертає увагу, що тираж книг «[INFO]», як зазначає сам відповідач, за виключенням трьох книг зберігається у нього дома до добрих часів. Враховуючи те, що під поширенням інформації слід розуміти доведення її до відома хоча б одній особі, а три книги у відповідача відсутні, на думку суду поширення інформації відбулось, оскільки після того, як книга була опублікована та стала предметом загального надбання, встановити коло фактичних і потенційних читачів є неможливо, а виходячи з обставин справи більш ретельний аналіз фактичних масштабів поширення оскаржуваного тексту або його фактичного впливу на зниження престижу позивача не може вплинути на загальні висновки суду щодо того, мав місце наклеп чи ні. Більше того, виходячи з таких пояснень відповідача, який зберігає книги «до добрих часів», слід вважати встановленим, що написання цієї книги відбулось метою доведення її змісту до відома громадськості, тобто не лише до відома позивача, але й до відома необмеженої кількості осіб. Крім того, як роз`яснив Пленум ВСУ в п. 23 згаданої вище Постанови, вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК і статтею 37 Закону про пресу. Оскільки винятків, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України та ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» дані правовідносини не містять, а книга «[INFO]» в розумінні ст. 1 Закону не є друкованим засобом масової інформації, позовна даність до даних правовідносин не застосовується. У справі яка розглядається поширена про позивача інформація, яка розміщена на сторінках 6-10, 344 книги «[INFO]» умовно може бути поділена на три види, яким першочергово слід надати характеристику на предмет визначення того, чи є така інформація твердженням про факти чи оціночним судженням. Перший вид, це інформація про рейдерське захоплення тестем позивача [PERSON] будинку, який належав учительці [PERSON], вчинене у змові з дільничним інспектором [PERSON]. Другий вид, це інформація про захоплення дружиною позивача за сприяння самого позивача як голови Космацької сільської ради земельної ділянки, яка в минулому належала [PERSON] , а після її депортації до місця позбавлення волі, була самовільно захоплена тестем позивача [PERSON] . І третій вид, це інформація про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин [PERSON] (Член депутатської фракції Партії регіонів у Верховній Раді України, народний депутат України з 30.03.2010р. по 12.12.2012р.), хоча така земельна ділянка, відома в селі як кооперативний город, є історичною пам`яткою, охороняється законом та не підлягає приватизації. У справі яка розглядається в минулому, а саме у 1997р. за авторства відповідача була видана книга «Старожитності Косівщини . Історичні нариси», де на сторінках 12-13 відповідач опублікував інформацію наступного змісту: «…Як необмежений удольний князь поводиться голова Космацької сільради [PERSON] . Перед минулими виборами він розігнав сільську виборчу комісію, підібрав відданих собі людей і на п`ять днів пізніше встановленого законом про вибори терміну подав у комісії район на затвердження список нового складу комісії. Ця виборча комісія на добу продовжила час «підрахування» голосів за [PERSON] та вгодних йому депутатів. Згодом він учинив наругу над інвалідом першої групи [PERSON] : рішенням сільвиконкому відібрано в нього загальний наділ і передано тесляреві, який будував [PERSON] літню кухню. Про ці кричущі факти беззаконня знають у Косівській райдержадміністрації (голова [PERSON]), однак ніяк е знайдуть часу на їх усунення. Правда, тут швидко полагодили справу повернення [PERSON] конфіскованого й переданого Яблунівській селищній лікарні будинку його тестя, який колись учинив розкрадання державного майна у великих розмірах. Дуже прикро, що в Косівськомцу районі окремі посадові особи не державну мужі, а п`явки й зрадники краян, які свідомо підривають авторитет молодої держави в очах населення. Як колись на феодалів, атак і тепер на них немає ніякої управи, а тому вони діють так зухвало й безкарно. Із-за таких випадкових і продажних «керманичів» незалежна Україна не може зіп`ястись на ноги…». Отже, питання про захоплення будинку тестем позивача вже було предметом публікації. Відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2002р. (а.с.14-18 т.1), яке в цій частині залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-франківської області від 12.02.2003р. (а.с.14-16 т.1) та ухвалою Верховного Суду України від 01.06.2004р. (а.с.11-13 т.1), позов [PERSON] задоволено частково та серед іншого, визнано такими, що не відповідають дійсності відомості в публікації книжки « Старожитності Косівщини », в тому числі про обставини захоплення тестем позивача будинку який належав учительці [PERSON]. При цьому, як зазначив суд у цьому рішенні, недостовірність такої інформації спростовується рішенням Косівського районного суду від 12.10.1994р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання свідоцтва про приватизацію його [PERSON] недійсним. Вказані рішення, в тому числі на предмет їх відповідності вимогам ст. 10. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод були предметом перевірки у Європейському суді з прав людини у справі «Сіреджук проти України», за наслідками розгляду якої (рішення від 21.04.2016р.) ЄСПЛ не знайшов порушень цієї норми, вказавши зокрема про таке. «У цій справі суть позову про захист честі, гідності та ділової репутації стосувалась точності трьох конкретних тверджень про такі факти, як те, що голова порушив законодавство про вибори з метою отримати у них сприятливий для себе результат, що він був організатором позбавлення інваліда його земельної ділянки на користь свого приятеля та що його сім`я корупційним шляхом заволоділа будинком. Суд зазначає, що ці обвинувачення, сформульовані як прямі твердження про потенційно кримінальні зловживання, були досить серйозними. Суд також нагадує, що коли робляться твердження щодо поведінки третьої особи, деколи може бути важко встановити різницю між твердженнями щодо фактів та оціночними судженнями (див. згадане рішення у справі «Кумпене та Мазере», п. 99). Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (там само). Відповідно Суд не вбачає проблеми у тому, що національні суди вимагали від заявника обґрунтування тверджень щодо фактів, які лежали в основі висловлених ним думок, які за відсутності достатніх доказів, могли вважатися наклепницькими. Слід також зазначити, що сам заявник у своїх заявах до національних судів та до Суду вважав зазначені твердження щодо фактів «правдивими» та надавав численні документи, які, на його думку, доводили правдивість його тверджень. Хоча деякі речення оскаржуваного тексту (а саме, перше речення, в якому поведінка [PERSON] порівнювалась з поведінкою «удольного князя», та останні речення, в яких заявник висловлював загальну думку про корумпованих посадовців) безсумнівно були оціночними судженнями, Суд доходить висновку, що вони були настільки глибоко переплетені із загальними фактологічними відомостями, що той факт, що національні суди у своїх рішеннях не розглядали їх окремо, сам по собі не порушує ніякого питання у цій справі.» (п. 83). З огляду на ці та інші обставини справи ЄСПЛ прийшов до висновку, що втручання у права заявника за ст. 10 Конвенції відповідало «нагальній суспільній потребі» і як наслідок, не знайшов порушення цієї норми. Натомість, у справі яка розглядається так само як і в попередній справі твердження відповідача про особу позивача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги «[INFO]» по суті зводяться до вчинення кримінальних правопорушень під час перебування останнього на посаді голови Космацької сільської ради, що відповідно, потребує належного обґрунтування тверджень щодо таких фактів, яких, на думку суду у книзі немає і внаслідок чого такі слід вважати наклепницькими. Зокрема, стверджуючи про факт рейдерського захоплення будинку учительки [PERSON], відповідач по суті лише описує обставини події, очевидно маючи намір залишити читача з однозначною думкою про те, що позивач залучений до корупційних схем, тоді як такі обставини спростовані рішенням суду від 12.10.1994р., якому відповідач взагалі не надає правової оцінки, а лише звинувачує суддів у «сприянні рейдерству», хоча у справі «Сіреджук проти України» (п. п. 27, 85), яка стосується того ж «рейдерського захоплення» ЄСПЛ зауважив, що заявник не мав достатніх джерел для обґрунтування своїх огульних та принизливих висновків стосовно поведінки [PERSON] , міський суд навів низку джерел, включаючи офіційні документи, серед них - рішення суду. Більше того, вказуючи про те, що «потерпіла звернулась до суду», відповідач, діючи чи то умисно, чи то під впливом грубої помилки, чомусь взагалі не згадує той факт, що первинно з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою звернулась не «потерпіла», якою за змістом книги є [PERSON] , а дружина позивача [PERSON] . В свою чергу, не вказують на правдивість таких тверджень відповідача і посилання на зазначені ним додатки № 6-6в, оскільки довідка від 20.11.2000р., яка є додатком № 6 (а.с.211 т.1, сторінка № 361 книги «[INFO]»), за своїм юридичним змістом є документом інформаційного характеру і не може спростовувати документ офіційного характеру - рішення суду від 12.10.1994р., яким спростовано твердження відповідача про рейдерське захоплення будинку, не говорячи вже про те, що сама довідка видана по спливу більш як шести років з моменту ухвалення рішення суду. Що ж стосується додатку № 6в - рішення № 132 від 06.07.1958р. «Про самовільну порубку громадського лісу в селищі Космач» (а.с.214 т.1, сторінка № 364 книги «[INFO]»), то згідно цього документу лише встановлено, що громадянин [PERSON] та інші по варварському знищили ліс в урочищах «Запуст» і « Верхній Плаюц ». [PERSON] , маючи документи на 22 м.куб. будує уже третій жилий будинок із яких один продав за межі району, а другий вчителю Космецької школи [PERSON] за 10000 крб. Всі інші громадяни наведені вище жодних підтверджуючих документів на лісоматеріал не мають. По-перше, жодним чином вказаним документом не підтверджується факт продажу [PERSON] свого будинку, адже як зазначено у цьому документі, ним будувався третій будинок з матеріалу, на який були документи, а по-друге, такий документ очевидно не може спростовувати рішення суду від 12.10.1994р., яким встановлено факт відсутності «рейдерського захоплення». Додатки 6а та 6б (а.с.220 т. 1, сторінки 362, 363 книги «[INFO]») не мають доказового значення правдивості твердження відповідача щодо цих обставин, а тому не підлягають дослідженню. В свою чергу, посилання в цій частині на джерело інформації - [PERSON] Гине слава Космачева , як роса на сонці … // Обрій. - 1996. - 2 березня. - С. 1; Див.: Додаток 5 (а.с.224 т.1, сторінка № 360 книги «[INFO]» також не має правового значення, оскільки таке посилання стосується тверджень відповідача про діяльність позивача, яка призвела до економічного занепаду села Космач, а не щодо захоплення будинку учительки. Тому, такий вид інформації суд визнає наклепницьким та задовольняє позов в цій частині. З аналогічних підстав суд знаходить обґрунтованими вимоги про спростування другого та третього виду інформації, зокрема про захоплення дружиною позивача за сприяння самого позивача як голови Космацької сільської ради земельної ділянки, яка в минулому належала [PERSON] , а після її депортації до місця позбавлення волі, була самовільно захоплена тестем позивача [PERSON] , а також інформації про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин [PERSON] (Член депутатської фракції Партії регіонів у Верховній Раді України, народний депутат України з 30.03.2010р. по 12.12.2012р.), хоча така земельна ділянка, відома в селі як кооперативний город, є історичною пам`яткою, охороняється законом та не підлягає приватизації. Зокрема, інформація про захоплення земельної ділянки [PERSON] не мітить будь-яких доказів, які вказували на правдивість такої інформації, а відповідач по суті обмежився виключно посиланням на документи - додатки 7-7 г (сторінка № 365-369 книги «[INFO]»), однак аналіз таких документів свідчить лише про те, що [PERSON] роз`яснювалась процедура одержання земельної ділянки в користування у відповідь на її скаргу про долучення земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні Линдюка та Варнаб`юка (додаток 7б), а також надавалась відповідь голові Косівської районної ради народних депутатів та самій [PERSON] (додаток 7в) щодо претензій до земельної ділянки, яка закріплена рішенням Виконкому сільської ради 22.05.1991р. і рішенням сьомої сесії сільської Ради від 07.05.1991р. і які приватизовані [PERSON] шістнадцятою сесією сільської Ради 21.05.1993р. Додаток № 7г взагалі є відповіддю на запитання [PERSON] щодо користування земельною ділянкою після спадкування будинку та не може вказувати на правдивість тверджень відповідача про захоплення земельної ділянки [PERSON] Тобто, жодне із посилань на джерело, яке стосується другого виду інформації про сприяння позивача у захопленні земельної ділянки [PERSON] не може вважатись достатнім доказом правдивості тверджень відповідача про такі факти і за відсутності цих доказів таку інформацію також слід визнати наклепницькою. З іншої сторони, якщо навіть і надати віри твердженням відповідача про те, що земельна ділянка попередньо належала [PERSON] , а в подальшому за сприянням позивача приватизована його дружиною, суд не може збагнути доречність засобу, обраного відповідачем для висловлення своїх критичних поглядів, та не вважає, що контекст, в якому їх було оприлюднено, забезпечував застосовність норми «високої терпимості», оскільки у разі порушення права особи на землю захист цього права відбувається в судовому порядку і лише за наслідками вирішення такого спору відповідач міг би зробити ті чи інші судження. Те саме стосується доводів про інформацію про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин [PERSON] (Член депутатської фракції Партії регіонів у Верховній Раді України, народний депутат України з 30.03.2010р. по 12.12.2012р.), хоча така земельна ділянка, відома в селі як кооперативний город, є історичною пам`яткою, охороняється законом та не підлягає приватизації. Зокрема, в цій частині матеріали справи взагалі не містять інформації про докази, які підтверджують правдивість тверджень про сприяння позивача у приватизації земельної історичної пам`ятки і за відсутності цих доказів таку інформацію також слід визнати наклепницькою. Більше того, з 1978р. діяв Закон Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» а з 12.07.2000р. - Закон України «Про охорону культурної спадщини», і так само як в попередньому випадку, суд не може збагнути доречність засобу, обраного відповідачем для висловлення своїх критичних поглядів, та не вважає, що контекст, в якому їх було оприлюднено, забезпечував застосовність норми «високої терпимості», оскільки для захисту історичних пам`яток встановлювався окремий механізм, який міг би реалізувати сам відповідач, після чого робити ті чи інші висновки. Що ж стосується інформації про те, яку позивачу Івано-Франківський міський суд 11.11.2005р. надав політичну характеристику, такі відомості є нічим іншим як перекрученням, оскільки не суд, а сам [PERSON] такими доводами доводив обґрунтованість своїх вимог, тоді як суд лише зазначив про такі доводи в описовій частині рішення (а.с.9-10 т.1). Загалом же, окремі твердження відповідача, які розміщені на сторінках 6-10, 344 книги «[INFO]», такі як «кадебістський колабораціоніст», «привів село до повного економічного і культурного занепаду», «царювання», «мав покровителів», «розбазарювалось наліво і направо державні кошти і майно», «пенсіонерам не виплачувались своєчасно пенсія, а держбюджетникам заробітна плата» тощо можуть вважатись оціночним судженням, однак такі твердження настільки глибоко переплетені із загальними фактологічними відомостями, що вони не можуть розглядатись окремо і тому, всі відомості, які відображені на сторінках 6-10, 344 книги Космач над [PERSON] » не можуть вважатись оціночним судженням, за своєю природою такі твердження є твердженням про факти, правдивість яких не підтверджена належними і допустимими доказами, і тому, такі відомості суд визнає наклепницькими і недостовірними та в цій частині зобов`язує відповідача за власний рахунок опублікувати спростування такої інформації, у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення. Що ж стосується доводів відповідача про те, що позивач був публічною особою, межа критики якого є значно ширшою, суд враховує їх та звертає увагу на наступне. Відповідно до роз`яснень, наданих в п. 21 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ, При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Під час розгляду справи «Вітренко та інші проти України» (заява № 23510/02, ухвала щодо прийнятності від 16 грудня 2008 року), ЄСПЛ нагадав, що право на свободу вираження поглядів, закріплене у статті 10, підлягає ряду обмежень, які мають тлумачитися вузько, а необхідність обмеження має бути переконливо доведена. Коли йдеться про визначення меж прийнятної критики в контексті публічної полеміки навколо політичного питання, яке становить загальний інтерес, Суд, здійснюючи свою наглядову функцію, має переконатися, що національні органи справді застосували критерії, які відповідають таким принципам, і що при цьому вони також виходили з прийнятної оцінки відповідних фактів (див. рішення у справі «Салов проти України», заява N 65518/01, пункти 104 - 106, ECHR 2005-... (витяги)). Крім того, Суд бере до уваги позитивний обов`язок держави із забезпечення особам, які стали об`єктом дифамації, відповідної можливості здійснити своє право на відповідь - відповісти на інформацію, яка завдала шкоди честі, гідності та репутації, у такий самий спосіб, в який її було поширено (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пек проти Сполученого Королівства», заява N 44647/98, п. 90, ECHR 2003-I; ухвалу Комісії від 10 липня 1986 року у справі «Вінер проти Сполученого Королівства», заява N 10871/84, DR 48, с. 154; та ухвалу Комісії від 16 січня 1998 року у справі «Граф і графиня Спенсер проти Сполученого Королівства», заяви N 28851/95 і N 28852/95, DR 25, с. 56). При цьому, за обставинами цієї справи, яка перебувала на розгляді у ЄСПЛ, національні суди, зважуючи конфліктуючі інтереси, зокрема право першої заявниці на свободу вираження поглядів, з одного боку, та право пані [PERSON] на захист репутації, з іншого, ухвалили рішення на користь пані [PERSON] . Вони встановили, що твердження, висловлені першою заявницею, зокрема про те, що пані [PERSON] - злодійка, що вона навмисно не прибула для участі в дебатах, не правдиві, і дійшли висновку, що ці твердження завдали шкоди репутації позивача. Суд зазначає, що з матеріалів, поданих сторонами, видно, що слово «воровка», як правило, означає причетність відповідної особи до кримінальної діяльності, тому, найімовірніше, саме так може зрозуміти це слово громадськість. Отже, це не просто оціночне судження, а неправдиве стверджування факту. Суд далі зазначає, що, незважаючи на особливу роль, яку відігравала перша заявниця як кандидат на виборах до Верховної Ради та в контексті її політичної кампанії, її критика на адресу політичного опонента містила неправдиві звинувачення, які надавали національним органам влади право вважати, що існують відповідні підстави вжити стосовно першої заявниці певних заходів. Крім того, слід зазначити, що перша заявниця назвала пані [PERSON] «воровкой» у її відсутність. Хоча дебати можна розглядати як частину публічної полеміки, у прямому телеефірі не відбулося якої-небудь гострої суперечки, під час якої політичні лідери могли б виходити поза певні межі (див., a contrario, рішення від 29 лютого 2000 року у справі «Фуентес Бобо проти Іспанії», заява N 39293/98, п. 46). Ураховуючи обставини справи, що розглядається, рішення національних органів про оголошення попередження, яке мало бути оприлюднено в газетах, та надання пані [PERSON] можливості спростувати обвинувальні твердження на тому самому телеканалі, з якого вони пролунали в ефір, можна обґрунтовано вважати такими, що відповідають принципам, встановленим практикою Суду. Тобто, межі широкої критики публічної особи не можуть виключати критеріїв свободи вираження поглядів, які відповідно до практики ЄСПЛ можуть підлягати обмеженням, зокрема, в частині визначення меж прийнятної критики, яка повинна бути підтверджена не те що повністю достовірними, а прийнятними та переконливими доказами. Як уже зазначалось вище, у справі яка розглядається твердження відповідача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги «[INFO]» спрямовані на створення у необмеженої кількості читачів однобічної думки про причетність позивача до кримінальних схем, пов`язаних із зловживанням службовим становищем, що є достатньо серйозним звинуваченням і за відсутності достатньо переконливих доказів про правдивість таких тверджень вони підлягають спростуванню незважаючи на те, що зроблені по відношенню до позивача як публічної особи. Що ж стосується доводів позивача про необхідність спростування інформації, викладеної на сторінці 354 книги «[INFO]», в цій частині в задоволенні позову належить відмовити. Відповідно до змісту цієї інформації мова в основному йде про те, як позивач в часи горбачовської перебудови виривав у львівських студентів національну символіку. В цій же частині книги також згадується про те, що позивач зганьбив не тільки себе, але й Космач та в перші роки становлення української державності, довів Космач до повного економічного занепаду. За змістом ч. 2 ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. У додатку № 8б книги «[INFO]» (сторінка № 372), відповідач опублікував Протокол зборів Космацького осередку НРУ та правління ТУМУ ім.. Т. Шевченка та учасників, які брали участь в поїзді до Києва на Акт злуки УНР і ЗУНР від 24.01.1990р. Зміст цього протоколу є наступний: «Порядок денний. 1. Підбиття підсумків поїздки в Київ на Злуку. На зборах було обговорено результати поїздки в Київ на Злуку УНР і ЗУНР та враження учасників цієї поїздки на те, що відбувалось в Україні. Зокрема, учасник поїздки на Злуку [PERSON] докладно розповів як вони їхали до Києва їх враження від поїздки, як їх гарно зустрічали в Києві кияни. За ним виступали учасники поїздки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Всі вони з радістю розказували, що вони бачили і як за руки тримаючи один одного зробили живий ланцюг від Києва до Івано-Франківська. Потім [PERSON] як вони з [PERSON] 22 січня 1990 роки вивісили перший синьо-жовтий прапор біля пам`ятника Т. Шевченка, і як негативно зреагував голова с/ради [PERSON] на це прапор, мовлячи у бік нас: «зніміть геть ту шмату», а коли учасник зборів [PERSON] запитав у [PERSON] чи не думає він покласти партійний квиток, то [PERSON] з насмішкою відповів: «Я є і буду комуністом і ворожу ідеологію партії не приймаю». [PERSON] розповів, як він участував в національно-визвольному русі, та висловив жаль, що [PERSON] тримається ворожих Україні поглядів. Після, ще деяких виступів, учасники зборів заспівали гімн: «Ще не вмерла Україна» та «Червона Калина ». На цьому збори учасників поїздки на Злуку ЗУНР з УНР закінчились». Незважаючи на те, що на сторінці 354 книги «[INFO]» відсутнє будь-яке посилання на джерело інформації, в тому числі на згаданий вище протокол, з огляду на характер таких висловлювань та інформацію, якою володів відповідач при написанні цієї частини книги, вони не можуть вважатись твердженням про факти, а відтак, є оціночними судженнями та не підлягають доведенню і спростуванню. Тому, в цій частині позовних вимог, а саме в частині покладенні обов`язку спростувати інформацію, яка міститься на 354 сторінці книги слід відмовити, звернувши увагу позивача, що ефективний захист від такого роду поширення інформації не може відбуватись у спосіб її спростування. Натомість, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію»). Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, така також підлягає до задоволення частково. За змістом ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Моральна шкода, згідно п. 4 ч. 2 ст. 23 полягає в тому числі у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті 27 згаданої вище Постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На думку суду, внаслідок публікації відносно позивача згаданої вище інформації, правдивість якої не підтверджена достатньо переконливими доказами, останній зазнав моральних страждань, оскільки така інформація за своїм змістом спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, який в минулому був державним діячем, а на даний час є учителем в школі, де викладає дисципліну «Захист Вітчизни ». Очевидно, що публікація відносно нього інформації, яка за своїм змістом є не просто негативною, а створює у стороннього спостерігача однобічну думку про причетність позивача до вчинення кримінально караних діянь призвела до виключно негативних емоцій, переживань та моральних страждань, що вказує на обґрунтованість вимоги про відшкодування моральної шкоди. Однак, на думку суду, визначений позивачем розмір моральної шкоди - 200 000 грн. не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Зокрема, слід врахувати, що матеріали справи не містять доказів про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та станом здоров`я позивача. Крім того, з приводу поширення недостовірної інформації у книзі «[INFO]» позивач вже звертався до суду з відповідним позов про захист честі, гідності та ділової репутації. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30.09.2013р. (а.с.49-51 т.1) в задоволенні такого позову відмовлено внаслідок невірно обраного способу захисту порушеного права, однак ще тоді моральна шкода оцінювалась позивачем до розміру 20 000 грн., тобто в десять разів менше, ніж він її оцінив на даний час. Також, слід врахувати, що однією з підстав, якою позивач керувався при збільшенні вимоги про стягнення моральної шкоди до розміру 200 000 грн. є те, що в такий спосіб останній хоче спонукати відповідача припинити публікацію недостовірних відомостей, що не узгоджується з правовою природою моральної шкоди. Тому, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, на думку суду розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити до суми 10 000 грн., що достатньою мірою відповідатиме ступеню спричинених позивачу моральних страждань. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію відповідного пенсійного посвідчення (а.с.26 т.1), такий пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача в дохід держави за ставками, чинними на момент пред`явлення позову. Зокрема, згідно пп. 5 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (640 грн.), а за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (не менше 1600 грн.). Оскільки у даній справі, яка стосується захисту честі, гідності та ділової репутації містяться одночасно вимоги немайнового та майнового характеру, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2240 грн. (640 + 1600 = 2240). На підставі наведеного та

Outcome: partial