Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] . В позові зазначив, що рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради малолітньому [PERSON] було надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, оскільки матір [PERSON] [PERSON] , рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року позбавлено батьківських прав, а батько - [PERSON] , був засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Києва та відбував покарання. Дитину було влаштовано до прийомної сім`ї [PERSON] . В липні 2019 року відповідач був звільнений з місць позбавлення волі та висловив бажання повернути сина, йому було роз`яснено порядок повернення на виховання [PERSON] , але з того часу [PERSON] перестав виходити на зв`язок з працівниками служб та цікавився питанням повернення дитини, він не утримує його матеріально, не бажає виховувати та проживає окремо, не цікавиться його розвитком та станом здоров`я. Органом опіки та піклування було прийнято висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] . Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, пояснивши, що відповідач висловив бажання повернути сина [PERSON] , але з липня 2019 року по листопад 2019 року так і не зібрав необхідних документів. Він ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не здатен забезпечити дитину цілодобовою увагою. Відповідач вимоги позову не визнав, пояснивши, що рік тому звільнився з місць позбавлення волі та висловив бажання повернути на виховання сина, але необхідні документи не зібрав та на роботу невлаштувавс. Сина він інколи навідує, хоче щоб він жив з ним. Однак сумнівається в своїх можливостях утримувати дитину та займатися вихованням. Просив не стягувати з нього аліменти, так як з матері дитини, яка позбавлена батьківських прав, вже стягнуто аліменти на утриммання сина. Представник служби у справах дітей виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області не заперечила задоволення заявлених вимог та просила їх задовольнити, оскільки відповідач, повернувшись з місць позбавлення волі, нічого не зробив для повернення дитини. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою відповідача, дитина виховується в її сімї з 2017 року. Вона проживає разом із своєю матір`ю, турбується про хлопчика, виховує та утримує його, ставляться до нього як до рідного, батьку не заборонено відвідувати сина. При вирішенні позову поклалася на розсуд суду, зауваживши, що брату буде складно забезпечити потреби дитини, так як він не працює, та не має досвіду виховання. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, врахувавши думку сторін, суд приходить до наступних висновків. Копією свідоцтва про народження підтверджується, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на три роки один місяць. 23 лютого 2017 року рішенням Ніжинського міськрайонного суду [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її сина [PERSON] . В результаті прийнятих судами рішень 20 квітня 2017 року виконкомом Ніжинської міської ради було прийнято рішення про встановлення малолітньому [PERSON] статусу дитини позбавленої батьківського піклування та влаштовано в прийомну сім`ю [PERSON] (а.с.6-8,10-14) Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради № 448 від 26 грудня 2019 року затверджено висновок органу опіки та піклування, яким встановлена доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його сина [PERSON] . У висновку зазначено, що відповідач участі у вихованні не бере, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає(а.с.4-5). Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його участі у вихованні дитини, наміру повернути його та займатися його вихованням повноцінно. Відповідач не утримує дитину, не турбується, відвідує рідко, вихованням не займається, що є елементами протиправного невиконання ним, передбачених ст.150 СК України, обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, де зазначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Постанова Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. По даній справі не здобуто доказів, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини буде суперечити його інтересам. На думку суду поведінка відповідача є такою, що свідчить про ухилення від виконання ним обов`язку по вихованню сина. Відвідини відповідачем сина у прийомній сім`ї, після звільнення з місць позбавлення волі, не можуть бути розцінені як повноцінне виконання батьківських обовязків, а відсутність можливості утримувати дитину підтверджує висновок про доцільність продовження проживання хлопчика в прийомній сім`ї сестри відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України передбачає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. За правилами ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як викладені в ньому доводи знайшли своє підтвердження , відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, яка в якості підстави для позбавлення відповідача батьківських прав передбачає ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Враховуючи вимоги ст. ст. 166, 180, 184 СК України, майновий стан відповідача, який є особою працездатного віку, відсутність даних про наявність інших утриманців, стан здоров`я дитини та її вік, а також вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки усіх його доходів щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. Відповідно до 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Виходячи з наведеного, оскільки на момент звернення до суду з позовом позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідача підлягає до стягнення у дохід держави судовий збір у сумі 840 гривні 80 копійок - за вимогу про позбавлення батьківських прав та 840 гривні 80 копійок - за вимогу про стягнення аліментів.

Outcome: approved