Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідачів про солідарне стягнення середнього заробітку у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, моральної шкоди, інфляційних витрат та 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що він 12.01.2014 року звільнився з посади бухгалтера другої категорії Державного підприємства «Твел» в зв'язку з ліквідацією підприємства (п. 1 ст. 40 КЗпП України). Проте, при звільненні з ним не проведено остаточний розрахунок, заборгованість по заробітній платі не виплачена. На підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 20.07.2005 р. відкрито виконавче провадження з стягнення з Державного підприємства «Твел» на користь Позивача 7174,03 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у відшкодування моральної шкоди 300,00 грн. Вказане рішення дотепер не виконано. Оскільки Державне підприємство «Твел» входило до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, яке згідно доводів Позивача ухилялося від виконання покладених на нього обов'язків з управління державним майном, що знаходилося на балансі Державного підприємства «Твел», Позивач вважає, що Міністерства енергетики та вугільної промисловості України не звільняється від солідарної відповідальності. На підставі викладеного, Позивач ставить питання про солідарне стягнення з Відповідачів на його користь в порядку ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; на підставі ст. 625 ЦК України - трьох процентів річних та інфляційні витрати та у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн., що проявилась у порушенні нормального способу життя Позивача. Будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи, Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник Міністерства енергетики та вугільної промисловості України подав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не є належним Відповідачем у даній справі, оскільки, доводи Позивача про солідарну відповідальність Відповідачів є безпідставними та необґрунтованими. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог заявлених до Міністерства. Крім того, зауважив, що Позивачем пропущений, встановлений ст. 233 КЗпП України строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права. Представник Державного підприємства «Твел» в судове засідання не з'явився. Про день, час, місце розгляду справи повідомлявся за адресою, зазначеною в реєстраційних документах. Поштова кореспонденція повернулася на адресу суду без вручення з поміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання». Отже, в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідач про розгляд справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність нез'явившихся осіб. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як встановлено в ході судового розгляду Позивач з 30.04.2003 року по 12.01.2014 року працював у відповідача Державне підприємство «Твел», що згідно Статуту було підпорядковано Міністерству палива та енергетики України, правонаступником якого є Міністерство енергетики та вугільної промисловості України У свою чергу Положення «Про Міністерство енергетики та вугільної промисловості України» визначає, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики в електроенергетичному, ядерно-промисловому, вугільно промисловому, торфодобувному та нафтогазовому комплексах. Так, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України здійснює внутрішній контроль, у тому числі контроль за фінансово-господарською діяльністю, підприємств, установ. організацій. шо належать до сфери управління Міненерговугілля України, та господарських товариств, щодо яких Міненерговугілля України здійснює управління корпоративними правами держави. Проте жодне положення законодавства чи статуту Державного підприємства «Твел» не покладає на Міністерство енергетики та вугільної промисловості України нести відповідальність за зобов'язання Державного підприємства «Твел», так само як і Державне підприємство «Твел» не несе відповідальності за зобов'язання Міністерства. Державне підприємство «Твел» є окремою юридичною особою, що самостійно здійснює свою господарську діяльність та несе відповідальність за невиконання власних зобов'язань. Крім того, згідно положень ст. 541 ЦК України, солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо вказаних в законі чи договорі, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. При цьому, солідарними боржниками є особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру. Судовим розглядом не встановлено, та Позивачем не доведено, що затримка розрахунку при його звільненні з займаної на Державному підприємстві «Твел» посаді мало місце через солідарні дії із відповідачем Міністерством енергетики та вугільної промисловості України. Таким чином, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України є неналежним Відповідачем у даній справі, а тому, заявлені до нього позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оскільки, суд дійшов висновку, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України не є належним відповідачем у даній справі, його доводи про застосування строку позовної давності судом не приймаються. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, у день звільнення Відповідач Державне підприємство «Твел» не здійснив виплату Позивачу всіх належних йому сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (в день звільнення), при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.07.2005 р. з Державного підприємства «Твел» на користь Позивача стягнуто 7174,03 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та у відшкодування моральної шкоди 300,00 грн. Згідно доводів позовної заяви Державним підприємством «Твел» Позивачу видавалася довідка з середньоденного заробітку Позивача, який становить 54,46 грн. (довідка Державного підприємства «Твел» від 28.07.2009 р.) В зв'язку з неявкою в судове засідання представника Державного підприємства «Твел» судом приймається до розрахунку вказана довідка. З урахуванням того, що Державне підприємство «Твел» не провів з Позивачем повний розрахунок у день звільнення, то відповідно до умов ст. 117 КЗпП України з Державного підприємства «Твел» на користь Позивача, підлягає стягненню середній заробіток за період з 21.07.2005 р. по 14.07.2016 р. (2716 робочих днів) - 147913,36 грн. При цьому, суд бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, згідно з яким для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням глибини душевних страждань Позивача з приводу непроведення остаточного розрахунку при звільненні, не виплати заробітної плати, суд дійшов висновку про стягнення з Відповідача на користь Позивача у відшкодування моральної шкоди 2000 грн. відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. За таких обставин суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Що стосується позовних вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України, то вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах та чинним законодавством не передбачено стягнення таких коштів за порушення строків виплати заробітної плати та стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір за вимоги майнового характеру та немайнового характеру підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial