Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 11.11.2008 року, зареєстрований в реєстрі за №116, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], укладений між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що предметом договору іпотеки є квартира [ADDRESS], яка належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної, тобто під час укладання даного договору співвласник квартири повинен був повідомити, що знаходиться у фактичних шлюбних стосунках, але відповідач [PERSON] цього не зробив, а тому позивач вважає даний договір недійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, направив до суду свого представника, який просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив позов задовольнити та визнати недійсним договір іпотеки. Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи, повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 17.11.2008 р. між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким останній отримав грошову суму у розмірі 300 000, 00 гривень. Для забезпечення взятих на себе за договором зобов'язань 11.11.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. У відповідності до ст.ст. 368, 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються майном спільно, розпорядження таким майном можливе за умови згоди всіх співвласників. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Вона має бути отримана у формі, у якій має бути укладений договір, що вимагає такої згоди. Це правило розповсюджується і на осіб, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою і які набули майно за час їх сумісного проживання. Згідно ст. 6 Закону України «Про іпотеку» та ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласників нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.01.2012 року було визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] та встановлено факт проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 08.11.1983 року по 30.10.2011 року. Дане рішення змінене Апеляційним судом м. Києва 18.12.2013 року в частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 08.11.1983 року по 30.10.2011 року та ухвалено в цій частині нове рішення, яким встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року по 30.10.2011 року. В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.01.2012 року залишено без змін. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договору іпотеки, в п. 3.1. зазначено, що іпотекодавець, тобто відповідач [PERSON] гарантує, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки належить йому на праві особистої приватної власності ( а.с.208-209). Також в заяві [PERSON] повідомляє, що в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував і на час укладення договору іпотеки не перебуває, а квартира, яка передається в іпотеку є його особистою приватною власністю, особи які б могли поставити питання про визнання за ними права власності, як на спільне майно - відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що на момент укладення правочину щодо розпорядження спільним майном не були додержані необхідні для цього вимоги законодавства та правочин суперечить законодавству України, а тому вищевказаний позов підлягає задоволенню частково. В частині скасування заборони відчуження нерухомого майна позов задоволенню не підлягає, оскільки вказані позовні вимоги є передчасними у зв'язку з тим, що позивач не звертався до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] з вимогами про зняття заборони, отже його права в цій частині нотаріусом не порушувались На підставі викладеного,

Outcome: partial