Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному приміщенні зареєстровані наступні особи: позивач у справі [PERSON] , його син [PERSON] , колишня дружина [PERSON] , син [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] у спірному помешканні була здійснена 25 вересня 2008 року. Позивач зазначає, що відповідач була зареєстрована у спірному помешканні як член сім`ї власника (позивача). З листопада 2016 року відповідачка покинула місце своєї реєстрації і до теперішнього часу без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. Таким чином відповідачка без поважних причин не проживає у будинку [ADDRESS] і за вказаний період не робила жодних спроб проживати. Оскільки відповідачка до цього часу зареєстрована у спірному будинку, то це значно порушує права позивача на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, а тому він змушений звернутися до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що будинок перебуває у нього у власності з 1990-х років. У 2007 році він одружився з відповідачкою у справі та зареєстрував її у своєму будинку як дружину, у якому вони жили разом. Відповідачка не проживає у даному будинку з 2016 року. Він пішов до армії, і повернувся восени 2019 року, а відповідачка до нього не повернулася жити. Спочатку вона проживала з сином у матері позивача, працювала у іншому місті, а потім син сам жив з бабусею. На даний час відповідачка проживає в смт Солоне та співмешкає з іншим чоловіком. Шлюб між сторонами розірвано в січні 2020 року. Позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] , яка належним чином повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи за місцем її реєстрації (а.с. 32,56), у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, як не подала і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Представник третьої особи - Святовасилівської сільської ради, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Згідно поданої заяви третя особа не заперечувала проти позовних вимог та просила розглянути справу без участі представника сільської ради (а.с.48). Суд постановив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідачки та представника третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Ухвалою суду від 12 листопада 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає з позивачем на одній вулиці в [ADDRESS] , та є сусідом позивача. Йому відомо, що відповідачка [PERSON] не проживає у будинку позивача з 2016 року, а саме з того часу, як він пішов до армії. Зараз позивач проживає у будинку сам. Від допиту свідка [PERSON] позивач відмовився у судовому засіданні. Суд, заслухавши позивача, показання свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 07 травня 1992 року, посвідченого виконкомом Єлізарівської сільської ради народних депутатів за реєстровим номером 736484, на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.55), що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 55). Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перейменування деяких населених пунктів» від 12 травня 2016 року, селище Єлізарове Солонянського району Дніпропетровської області перейменовано на селище Святовасилівка (а.с.15-19). 26 липня 2008 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Єлізарівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис №3, який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року, яке набрало законної сили 13 лютого 2020 року (а.с.20-21). Судом встановлено, що зі згоди позивача в належному йому на праві власності житловому будинку з 25 вересня 2008 року зареєстрована відповідач у справі - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради від 14 квітня 2020 року за №408 (а.с.10), довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 32), викопіюванням з погосподарської книги (а.с.22). Після здійснення реєстрації місця проживання в належному на праві власності позивачу житловому будинку, відповідачка фактично без поважних причин з листопада 2016 року не проживає в ньому, а її особисті речі в будинку відсутні, що з`ясовано з Акта обстеження помешкання від 08 липня 2020 року (а.с.23), складеного за участю депутата Святовасилівської сільської ради [PERSON] та свідків [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] підтвердив ці обставини в судовому засіданні під час його допиту в якості свідка. Також факт не проживання відповідачки з листопада 2016 року у спірному будинку підтверджується довідкою виконавчого комітету Святовасилівської сільської ради від 22 квітня 2020 року за №116 (а.с.24). Суд приходить до висновку, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV. Згідно положень ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч. 1 ст. 405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Судом встановлено, що 26 липня 2008 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Єлізарівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, актовий запис №3, який було згодом розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року. Рішення суду набрало законної сили 13 лютого 2020 року. Тому, з огляду на положення СК України, відповідачка до 13 лютого 2020 року вважається членом сім`ї позивача, оскільки була його дружиною та була зареєстрована в спірному будинку за його згоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік. Суд вважає, що відповідачка, як член сім`ї позивача, а саме як дружина, що було встановлено в судовому засіданні, була зареєстрована зі згоди позивача в належному йому на праві власності житловому будинку, проте без поважних причин з листопада 2016 року, тобто понад рік, не проживає у ньому. Своєї реєстрації в будинку відповідачка не припинила, що порушує права позивача як власника на користування і розпорядження належним йому нерухомим майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Проте, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік. Оскільки ЦК України має вищу юридичну силу, тому суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідачка відсутня за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. При цьому вона не несе будь-яких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з`являється і не користується ним з листопада 2016 року, а тому є такою, що втратила право на користування цим житлом. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір, оскільки позивач під час звернення з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved