Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту його постійного проживання на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] та про та визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 4,53 га надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, власником якої була померла на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №087823 від 22 лютого 2001 року та на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] померла його мати, яка за життя склала заповіт, посвідчений 10 вересня 2010 року, згідно якого заповіла позивачу та його брату - [PERSON] усе належне їй майно на час посвідчення заповіту в рівних долях кожному. 15 листопада 2017 року позивач звернувся до Солонянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, але у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач не був зареєстрований з померлою на день її смерті. Позивач зазначає, що він був зареєстрований в [ADDRESS] . Але у зв`язку з тим, що його мати хворіла, він постійно проживав з нею з 2014 року, в тому числі і на день її смерті в [ADDRESS] . Тому просив встановити факт постійного проживання разом з матір`ю, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування на спадкове майно, яке залишилося після її смерті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. Представник позивача адвокат Булкіна О. І., яка діє на підставі Договору-доручення про надання правової допомоги від 06 травня 2021 року та ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 26 травня 2021 року (а.с.36-38) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що у зв`язку з тим, що мати позивача [PERSON] , яка померла [INFO] частково втратила пам`ять та хворіла, тому позивач постійно проживав з нею та доглядав, в тому числі і на день її смерті. Після смерті матері залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку та земельної ділянки (паю), а за життя мати залишила заповіт, згідно якого заповіла в рівних долях позивачу та його рідному брату все належне їй майно. Оскільки нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про справо на спадщину саме з підстави відсутності доказів про спільне проживання зі спадкодавцем, тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, який належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Надав суду заяву, згідно якої просили розглядати справу за відсутності представника (а.с.60). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] до суду не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти задоволення позову (а.с.48). Суд, з`ясувавши думку представника позивача, постановив здійснювати розгляд справи за відсутності позивача, представника відповідача та третьої особи, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що мешкає в с. Вовніги Солонянського району Дніпропетровської області з 2007 року, а позивача знає з дитинства. Свідку відомо, що позивач з 2014 року мешкав постійно разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка була сусідкою свідка та померла в 2016 році. Також свідку відомо про те, що в останні роки життя [PERSON] пам`ятала лише своє дитинство та полон під час війни. Вказані обставини зумовили необхідність постійного проживання з нею позивача, оскільки за нею необхідно було весь час доглядати, щоб вона не пішла з дому. Свідок [PERSON] пояснила суду, що мешкає в с. Вовніги Солонянського району Дніпропетровської області з 2000 року, є сусідкою позивача. Також свідку відомо, що [PERSON] померла влітку 2016 року, а до дня її смерті мешкала зі своїм сином позивачем по справі, який доглядав за нею через поганий стан її здоров`я. Свідок [PERSON] пояснив суду, що мешкає в с. Вовніги Солонянського району Дніпропетровської області останні 25 років. Він також є сусідом позивача, який мешкав зі своєю матір`ю до дня її смерті. . Суд, заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши в сукупності докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає\~частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Спірні відносини сторін регулюються положеннями ЦК України, Законом України «Про нотаріат». У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України ). Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] матір`ю позивача [PERSON] є [PERSON] (прізвище зазначено російською мовою та співпадає з написанням прізвища позивача російською та українською мовами в його паспорті громадяни України) (а.с.9-10,12). 10 вересня 2010 року [PERSON] , [INFO] склала заповіт, посвідчений секретарем Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 196 (а.с.13). Згідно змісту заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що усе належне їй майно на день смерті заповіла своїм дітям: [PERSON] та [PERSON] . Тому суд вважає, що додатково встановлювати факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем не доцільно, оскільки в заповіті зазначено їх родинні відносини. [PERSON] померла [INFO] в с. Вовніги, Солонянського району Дніпропетровської області у віці 79 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.14). Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, а згідно ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З досліджених судом матеріалів спадкової справи № 119/2017 після смерті [PERSON] з`ясовано, що позивач та [PERSON] 22 березня 2017 року подали заяви про видачу їм свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилося після смерті їх матері [PERSON] (а.с.43,44). Постановою нотаріуса від 15 листопада 2017 року позивачу та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з пропуском строку подачі заяви про прийняття спадщини (а.с.23). Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно копії паспорта громадянина України, позивач [PERSON] з 21 квітня 1989 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-10). Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач з 2014 року та по день смерті своєї матері [PERSON] постійно проживав в [ADDRESS] , що крім показань свідків, підтверджується також і довідкою Військової сільської ради від 23 листопада 2020 року №468/03-15 (а.с.82). Крім того, показання свідків про постійне проживання позивача з матір`ю також підтверджується дослідженою судом Випискою Військової амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 22 від 14 квітня 20021 року (а.с.24), згідно якої [PERSON] мала один з діагнозів «Деменція складного ґенезу», а також Актом про проживання особи без реєстрації від 14 квітня 2021 року. Згідно вказаного Акту позивач постійно проживав з 2014 року по 04 липня 2016 року та вів спільне господарство з [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.25). Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, ВС під час розгляду справи № 484/747/17 у постанові від 10 січня 2019 року дійшов висновку про те, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Тому суд вважає, що оскільки обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються дослідженими судом належними і допустимими доказами, тому позов в частині встановлення факту підлягає задоволенню, оскільки на час його розгляду існує спір про право стосовно спадкового майна. Встановлення даного факту необхідно позивачу для реалізації своїх прав щодо спадкування майна після смерті його матері - [PERSON] . В той же час, вирішуючи позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку площею 4,53 га надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, власником якої була померла на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №087823 від 22 лютого 2001 року та на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , суд посилається на наступне. За змістом ст. 392\~ЦК\~належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Згідно постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», листа ВССУ від 16.05.2013\~року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування. Належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача . Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). У зв`язку з тим, що позов про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом не був пред`явлений до [PERSON] , як до відповідача якому також згідно заповіту належить в рівних долях все спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , та який подав заяву про прийняття спадщини (а.с. 44), тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, як такі, що пред`явлені до неналежного відповідача, що є окремою підставою для відмови в задоволенні цієї частини позову. Крім того, суд вважає, що такі позовні вимоги є передчасними з огляду на те, що питання про право власності в порядку спадкування за заповітом позивач має можливість вирішити в позасудовому порядку згідно Закону України «Про нотаріат». У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: partial