Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Приватного Акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод», в якому просить стягнути з відповідача остаточний розрахунок в розмірі 96144 грн., який не був здійснений з ним в день звільнення, а також моральну шкоду в такому ж розмірі 96144 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він 25.08.2020 року звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38ч.3 КЗпПУ. З лютого 2020 року відповідач не виплачував заробітну плату. Також при звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок. Позивач неодноразово звертався до відповідача відносно виплати заборгованості, однак добровільно відповідач не сплатив заборгованість. У зв`язку з тим, що на день звільнення, в порушення вимог ст. 115 - 116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну позивачу заробітну плату, останній звернувся з даним позовом до суду. Зазначає, що неправомірні дії відповідача призвели до моральних та фізичних страждань, приниження його честі та гідності, суперечок в сім`ї та фінансових зобов`язань. Ухвалою суду від 24.09.2020 року відкрито провадження у справі. 28.01.2021 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просить стягнути середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку в розмірі 105011 грн. 82 к. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася. Надала клопотання в якому просила відкласти розгляд справи та надати додатковий час для визначення позивачем предмету та розміру позовних вимог. Раніше неодноразово надавали до суду заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись на карантинні обмеження, впроваджені на території України. Вказані причини неявки представника відповідача на протязі тривалого часу, з урахуванням можливості надати відзив на позов, участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції, якою вони не скористалися, визнаються судом неповажними. Суд, згідно вимогам ст. ст. 223 ч.4, 280-281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Проти чого не заперечував позивач. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Стаття 44 КЗпПУ передбачає, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Судом встановлено, що [PERSON] згідно наказу №259/к від 25.08.20 звільнений з посади майстра 3-го класу пресової дільниці ковальсько-пресового виробництва ПАТ «Харківський підшипниковий завод» за власним бажанням на підставі ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] . З розрахункового листа вбачається, що ПАТ «Харківський підшипниковий завод» станом на день звільнення має заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] за період з березня 2020 року по серпень 2020 року у розмірі 44966 грн. 71 к. Крім того, відповідно до наказу №259/к від 25.08.2020 року [PERSON] була нарахована вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 51177 грн. 29 к. Таким чином, остаточний розрахунок, який становить 96144 грн. та складається із заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги відповідно до ст.44 КЗпПУ позивачу не виплачений в день звільнення і до теперішнього часу. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Період затримки в проведенні розрахунку складає період з 26.08.2020 року наступного дня з моменту звільнення, та по 15.02.2021 року (день винесення рішення). Згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці робот. Згідно п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку розраховує наступним чином. Середньоденна заробітна плата позивача складає: 25484,17 грн. : 42 робочих дні = 606,76 грн., виходячи із заробітної плати за два останніх фактично відпрацьованих позивачем повних місяця - червень та липень 2020 року (42 робочих дні) та загальної суми нарахованої заробітної плати за вказані місяці 14702,12 + 10782,05 = 25484,17 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку на користь позивача за період з 26.08.2020 року по 15.02.2021 року (120 робочих днів) становить 606.76 грн. х 120 робочих = 72811,20,00 грн., без урахування податків та зборів, яку необхідно стягнути з відповідача. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 96144,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому діями ПАТ «Харківський підшипниковий завод» була спричинена моральна шкода та в чому вона виразилася, а також не довів розмір шкоди. Таким чином, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. На підставі до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial