Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору страхування мотивуючи свої вимоги тим, що 27.09.2013 року о 14 год. 40 хв. у м. Києві, по 2-му км Гостомельського Шосе, сталася дорожньо-транспортна пригода у якій був пошкоджено належний йому на праві власності автомобіль Dacia Solenza, д/н [NUMBER]. ДТП сталось з вини відповідача,який, керуючи автомобілем Skoda Octavia,д/н [NUMBER], здійснив зіткнення з його автомобілем, що спричинило його механічне пошкодження. З наданої йому після ДТП копії страхового полісу, дізнався, що цивільно-правова відповідальність відповідача, зареєстрована в ПрАТ «НФСК «Добробут», (Поліс) № АЕ/78068 без дати ( строк дії з 20.02.2013 по 28.02.2014 ), страхувальник [PERSON] Зазначає, що після ДТП, у передбачені законодавством строки, він подав відповідачу 1 заяву про страхове відшкодування, однак у зазначені Законом строки страховик не надав йому письмову відповідь про своє рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування,не узгодив з ним розміру страхового відшкодування та не здійснив його виплату. Повторно до відповідача 1 звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування 26.11.2013 року у відповідь на яку листом від 05.02.2014 року за № 232( та повторно від 08.05.2014 року за № 298) відповідач повідомив його,що не підтверджує факту укладання Полісу та не має законних підстав здійснити виплату з посиланням на те , що, :Поліс(копія якого подана ним із заявою ) не відповідає встановленій формі його укладання через відсутність відомостей про агента, підпис від імені страхової компанії здійснений невідомою особою, в ході проведеної Відповідачем інвентаризації та відповідно до даних МТСБУ виявлено відсутність бланка Полісу та будь-якої інформації щодо його використання, з 14.02.2013 року Національною комісією,що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було призупинено дію ліцензії Відповідача 1 по обов'язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортних засобів,що унеможливлювало договори (поліси) по цьому виду страхування. Посилається на те, що виходячи з наданої відповіді та у відповідності до ст.ст.17,18 Закону України «Про страхування» невідомо яким саме чином укладався Поліс між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 та чи були додержані вищенаведені вимоги законодавства,однак вважає його фіктивним, оскільки перевіривши інформацію з офіційного веб - сайту МТСБУ отримав інформацію, що згідно опису страховика ЦВ :Страховик позбавлений права укладати договори страхування ОСЦПВВНТЗ з 18.01.2013 року, Статус полісу: Бланк не використаний, а також і те що ПрАТ «НФСК «Добробут» позбавлене членства в МТСБУ через заборгованість до фондів МТСБУ з 18.03.2013 року. Крім того, посилається на те, що звернувся з метою визначення суб'єкта, який відповідно до Закону » Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування (регламентну виплату) за шкоду заподіяну його транспортному засобу внаслідок ДТП, на що отримав відповідь без дати за №3/1-08, що зважаючи на відсутність в централізованій базі даних МТСБУ про договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в т.ч. і про Поліс,воно не може на цій підставі встановлювати (визнавати) його недійсність, а з огляду на ст.29 Закону України «Про страхування» договір страхування визнається недійсним в судовому порядку. Враховуючи що недійсність Полісу прямо не встановлена законом, відповідно до статті 204 ЦК України діє презумпція його правомірності доки судом не буде встановлено його недійсність і тому вищенаведене змусило його звертатись до суду для захисту та відновлення його порушених прав з метою визнання Полісу недійсним. Обґрунтовує вимоги тим, що при укладанні договору між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 були порушені вимоги ст.ст. 203 ЦК України, оскільки форма Полісу не відповідає встановленій формі його укладання через відсутність відомостей про агента, підпис від імені страхової компанії здійснено невідомою особою, на його думку особа, яка вчинила правочин ( підписала Поліс) від імені страхової компанії не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності і внаслідок недійсності Полісу він не отримав від Відповідача 1 страхового відшкодування за наслідками ДТП - тобто, правочин вважає не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Зазначає, що Поліс був укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, тобто з метою не отримання ним страхового відшкодування, як особою, яка має право на отримання такого страхового відшкодування відповідно до законодавства за даного роду правочину і тому вважає, що у відповідності до ст.234 ЦК України укладений правочин є фіктивним. Крім того, підставою фіктивності (недійсності) Полісу вважає є неіснуюча дата його укладання, тобто, дата з якого починається строк його дії - 29.02.2013 року, що є загальновідомою обставиною та з огляду на ч. ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Також на його думку додатковою підставою вважати Поліс фіктивним, та відповідно недійсним є підтвердження Відповідачем 1 даних того, що з 14.02.2013 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було призупинено дію Ліцензії Відповідача 1 по обов'язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що унеможливлювало укладати договори (поліси) по цьому виду страхування. Вважає, що Поліс укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2, фіктивним, та таким, що порушує його законні права і тому має бути визнаний недійсним з моменту його укладання. Посилається на те, що в результаті ДТП та пошкодженням його майна ( автомобіля) йому була спричинена також і моральна шкода, розмір якої він оцінює в сумі 15 000 гривень, яка виразилась в тому, що втратив спокій та надію на відновлення попереднього стану автомобіля, не може користуватись пошкодженим автомобілем, який є в непридатному для користування стані для його потреб та потреб родини, у нього погіршились стосунки в сім'ї, почались постійні сварки з дружиною та іншими членами сім'ї, що негативно вплинуло на його нервовий та психічний стан, з моменту ДТП перебуває у стані постійного стресу, що призводить до погіршення його фізичного та психологічного здоров'я, від тривалих нервових страждань у нього погіршився сон, змушений витрачати велику частину свого часу для пошуку підстав для вирішення даної справи, витрачанням коштів для отримання правової допомоги, консультацій. У зв'язку з чим звертається з даним позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні підтримує вимоги позивача з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні вимоги позивача не визнає в повному обсязі, обґрунтувавши поясненнями, просить в задоволенні вимог відмовити, оскільки підстав для визнання недійсним полісу та відшкодування моральної шкоди не має. Представник відповідача ПрАТ «НФСК «Добробут» в судове засідання повторно не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, також через органи засобів масової інформації газету «Урядовий кур'єр«, причини їх неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе провести з розгляд справи за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні вимоги позивача не визнає, вважає підстав для визнання недійсним полісу не має, обґрунтувавши поясненнями, просить постановити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.09.2013 року о 14 год. 40 хв. у м. Києві, по 2-му км Гостомельського Шосе, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Dacia Solenza, д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Skoda Octavia,д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] Винуватцем ДТП визнано відповідача [PERSON] згідно постанови Оболонського районного суду м. Києва від 31.10.2013 року(а.с.13). 26.11.2013 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «НФСК «Добробут» із заявою про виплату страхового відшкодування (за пошкоджений транспортний засіб) в зв'язку з настанням ДТП за участю транспортного засобу Страхувальника ПрАТ «НФСК «Добробут» (а.с. 27-28). В обґрунтування свого звернення, послався на те, що з наданого йому після ДТП копії страхового полісу, він дізнався, що цивільно-правова відповідальність відповідача зареєстрована в ПрАТ »НФСК »Добробут» відповідно до Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АЕ №00 78068. Як вбачається зі змісту вищезазначеного Полісу, цивільно-правова відповідальність [PERSON], як власника, на момент вчинення вищезазначеної ДТП дійсно була застрахована в ПрАТ «НФСК «Добробут». Дата укладення договору 16.01.2013 року. Строк дії з 00 год. 00 хв. 29.02.2013 року до 28.02.2014 року включно. Страховий платіж 544, 32 грн. сплачений 16.01.2013 року (а.с. 12). Як вже зазначалося вище, позивач звертаючись з даним позовом до суду обґрунтовує його зокрема тим, що згідно інформації, наданої йому у відповідь на його звернення у ПрАТ НФСК «Добробут» та листа МТСБУ, відповідачами при укладанні правочину були порушені вимоги ст. 203 ЦК України, форма Полісу не відповідала встановленій формі його укладання через відсутність відомостей про агента, підпис від імені страхової компанії здійснено невідомою особою,та особа,яка вчинила правочин ( підписала Поліс) від імені страхової компанії не мала вважає необхідного обсягу цивільної дієздатності і внаслідок недійсності Полісу він не отримав від Відповідача 1 страхового відшкодування за наслідками ДТП,що свідчить про те, що,правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, з метою не отримання ним страхового відшкодування, як особою, яка має право на отримання такого страхового відшкодування відповідно до законодавства за даного роду правочину і тому у відповідності до ст.234 ЦК України укладений правочин є фіктивним. Також зазначав, що підставою фіктивності (недійсності) Полісу є неіснуюча дата його укладання, тобто, дата з якого починається строк його дії - 29.02.2013 року,та, що з 14.02.2013 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було призупинено дію Ліцензії Відповідача 1 по обов'язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що унеможливлювало договори(поліси) по цьому виду страхування. Однак суд не може погодитись з такими твердженнями позивача виходячи з наступного. Судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами регулюються ст.ст. 202-203, 215, Главою 67 «Страхування» ЦК України, нормами ЗУ «Про страхування», а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так частина перша статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 979 ЦК України, яка кореспондується з ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про страхування», за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Як вбачається зі змісту статей 982, 983 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що в спеціальному Законі, яким є ЗУ «Про страхування» (надалі - Закон) законодавцем більш розширено визначено вимоги, які ставляться до договорів страхування, а також встановлено порядок укладення та початок їх дії. Так частини третя та четверта статті 16 Закону визначають, що договори страхування укладаються відповідно до правил страхування. Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачкою Договір страхування у формі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АЕ № 0078068 від 16.01.2013 року, відповідає вимогам вищезазначених норм ЦК України та ЗУ «Про страхування». Крім того, згідно статті 18 Закону, для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. З системного аналізу зазначеної статті Закону в сукупності з іншими його нормами та нормами ЦК України, можна зробити висновок, що поняття укладення договору страхування та набрання договором страхування чинності не є тотожними, оскільки момент укладення може не збігатися із моментом набрання ним чинності, який законодавцем прив'язано як правило до моменту внесення першого страхового платежу однак в той же час надано право сторонам відступити від зазначеного правила та самостійно визначити в договорі порядок та підстави набрання ним чинності. Судом встановлено, що в укладеному між сторонами Договорі страхування останні відступили від загального правила набрання ним чинності та погодили, що Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії, яким згідно п. 3 є з 00 год. 00 хв. 29.02.2013 року до 28.02.2014 року включно. Посилання позивача, як на підставу визнання недійсним Полісу зазначенням дати початку строку дії його з неіснуючої дати (29.02.2013 року) не може бути взято судом до уваги та бути суттєвим,оскільки не заперечується сторонами той факт, що Поліс укладений 16.01.2013 року і того ж 16.01.2013 року відповідачем сплачений страховий платіж,що підтверджується наданою суду копією квитанції до прибуткового касового ордера № 674 від 16.01.2013 року (а.с.69), а дата початку строку дії правочину не впливає на його чинність чи не чинність. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 998 ЦК України, договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Стаття 234 ЦК України передбачає , що - Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Відповідно до ч. 2 ст. 998 ЦК України, договір страхування також визнається судом недійсним, якщо: 1) його укладено після настання страхового випадку; 2) об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. З аналізу вищезазначених норм чинного законодавства України вбачається, що правочин, яким в тому числі є і оскаржуваний Договір страхування( в формі Полісу ), може бути визнано недійсним якщо, його зміст суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; при укладенні договору у сторін не було необхідного обсягу дієздатності; волевиявлення учасників договору не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі; він не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Також Договір страхування може бути визнано недійсним якщо його укладено після настання страхового випадку або об'єктом договору страхування є майно, яке підлягає конфіскації. Судом же встановлено, що зазначені обставини при укладанні спірного Договору страхування у формі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серія АЕ № 0078068 від 16.01.2013 року були відсутні. Договір був укладений сторонами у відповідності з вимогами чинного законодавства України, сторони під час його укладення володіли повним обсягом дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а укладення Договору було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, судом встановлено та не заперечується самим позивачем в своїй позовній заяві, що спірний Поліс був укладений до настання страхового випадку, а саме 16.01.2013 року, страховий випадок стався 27.09.2013 року. У відповідності до статті 1000 ЦК України правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1996 року за № 1523 « Про порядок провадження діяльності страховими посередниками» - агентська діяльність - діяльність суб'єктів підприємницької діяльності, уповноважених діяти від імені одного або більше страховиків на підставі доручення. Страховик несе відповідальність за дії страхового агента. І тому враховуючи дані обставини, Страховик передавши для реалізації Поліси обов'язкового страхування своїм агентам взяв на себе всю відповідальність за наслідки даної діяльності. Крім того, п.1.6 Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,затвердженого протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 року за №238/2010 зазначено, що цей порядок є обов'язковим для виконання страховиками-членами та Дирекцією МТСБУ, а в п.3.5 вказаного вище Порядку зазначено, що у разі втрати Бланку Страховик несе повну фінансову відповідальність за страховими випадками які матимуть місце за втраченими бланками страхових документів та виконує наступні дії: проводить службове розслідування причин втрати, отримує письмове пояснення від особи, яка втратила Бланк страхового документа, складає акт про втрату із зазначенням причин такої втрати, самостійно приймає рішення щодо способу оприлюднення інформації про втрачені бланки, вносить до ЄЦРБ МТСБУ відомості про кожний втрачений бланк. Будь-яких даних щодо наявності інформації, що вказаний бланк вибув із володіння ПрАТ «НФСК «Добробут» до МТСБУ та ЄЦРБ МТСБУ надано не було. Посилання позивача на лист віх.298 від 08.05.2014 року ПрАТ «НФСК «Добробут» щодо розгляду документів направлених ним відповідачу для виплати страхового відшкодування та відповіддю щодо відсутності бланка Полісу як підстави для визнання Полісу недійсним не може бути прийнято до уваги, оскільки в даній відповіді( а.с.30) виявлено відсутність бланка Поліса № АЕ/0079126, а оспорюваний Поліс значився за №0078068,що не є тотожним. Згідно п.12 «Концепції створення єдиної централізованої бази даних МТСБУ « затверджених протоколом № 190 Президії МТСБУ від 05.08.2008 року Страховик повинен вносити інформацію до ЄЦРБ МТСБУ про укладання договорів обов'язкового страхування. Відомості про укладання договору обов'язкового страхування повинні бути внесені до ЄЦБД МТСБУ - протягом 12 робочих днів з моменту підписання страхувальником Полісу, а у разі його анулювання - протягом 5 робочих днів. Відповідно ж до п.13 даної Концепції Страховик несе всю відповідальність за недостовірність та повноту внесеної інформації. Як встановлено судом інформація про анулювання даного Полісу в ЄЦРБ МТСБУ також відсутня. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину та враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу для задоволення його позову на ту обставину, що на його думку форма Полісу не відповідала встановленій формі його укладання через відсутність відомостей про агента, підпис від імені страхової компанії здійснено невідомою особою,та особа,яка вчинила правочин ( підписала Поліс) від імені страхової компанії не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності і внаслідок недійсності Полісу він не отримав від Відповідача 1 страхового відшкодування за наслідками ДТП,що свідчить про те, що,правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки на момент укладання Полісу страховик був діючим членом МТСБУ та мав право на укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Поліс укладений 16.01.2013 року, а згідно інформації МТСБУ страховик позбавлений права на укладання договорів з 18.01.2013 року, про настання ж реальних правових наслідків вчиненого правочину свідчить сплата відповідачем [PERSON] 16.01.2013 року страхового платежу, що не спростовано в ході розгляду справи і виключає підстави для визнання правочину фіктивним. Також з наданих суду матеріалів, вбачається, що відповідач [PERSON] з метою з'ясування правомірності укладання ним з Відповідачем 1 правочину звертався з заявою в порядку ст. 214 КПК України, в процесі розгляду якої Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві було порушено кримінальне провадження за №12014100070005965 від 21.08.2014 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та яке,як вбачається з листа Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 24.06.2015 року за №52/5965 було закрито 05.02.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, що підтверджує його пояснення в суді. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.З врахуванням викладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин та досліджених доказів, суд приходить до висновку, що обраний позивачем такий спосіб захисту свого права як визнання договору недійсним не може вважатися таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому і не може бути захищеним в такий спосіб, а також відсутні і підстави для задоволення його вимог відповідно до вимог ст.234 ЦК України як фіктивного виходячи з усіх обставин справи. Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також Пленум ВСУ у пункті третьому своєї Постанови № 3 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь суми моральної шкоди в розмірі 15000, 00 грн., то в її задоволенні необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано доказів в підтвердження викладених в позовній заяві обставин в її обґрунтування, що є порушенням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 23, 202, 203, 215, 234, 627, 979, 982, 983, 997, 998,1000, 1167,1194 ЦК України, ст. 16, 18 ЗУ «Про страхування», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.05.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Листа Верховного Суду України від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» ,

Outcome: dismissed