Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів мотивуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1686 від 11 липня 2008 року їй належить житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у вказаному будинку зареєстровані, але з 2016 року в ньому не проживають. В добровільному порядку відповідачі відмовляються знятися з місця реєстрації проживання. Дана ситуація чинить перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні своїм майном, а також, відсутня можливість в оформлені субсидії, оскільки відповідачі не сплачують кошти за утримання будинку, що змусило звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав. В судовому засіданні сторона позивача заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В судове засідання відповідачі не з`явились, про розгляд справи повідомлялись, на адресу їх місця реєстрації направлялись листи рекомендованою кореспонденцією про виклик до суду. Відповідачі про причини неявки суду не повідомляли, відзив на позов не надсилали. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та існуванням умов передбачених ст.. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.07.2008 року та копією реєстраційного посвідчення підтверджується право власності на будинок за позивачем (а.с. 5 і на звор.). Копією довідки голови вуличного комітету засвідченою секретарем Долинської міської ради від 07.02.2019 року підтверджено, що відповідачі зареєстровані, але за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2016 року (а.с.4 на звор.). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно приписів ст. 15 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в судовому порядку у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина перша статті 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1, 2 ст. 64 Житлового Кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. ст. 150, 156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для: собистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вище викладене встановлено, що будинок за номером [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , а відповідачі [PERSON] та [PERSON] у зазначеному будинку зареєстрований, але з 2016 року у в ньому не проживають, дане унеможливлює позивача у здійсненні будь-яких дій щодо користування та розпорядження своїм майном. З огляду на встановленні обставини, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved