Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з неї боргу за договором позики в сумі 88016,94 грн. У підтвердження позовних вимог зазначив, що 22.11.2006 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2316. Згідно умов договору позивач надав відповідачу в борг 30300,00 грн. за умови їх повернення до 22.11.2016 року, однак станом на 23.09.2019 року кошти відповідачем не повернуті. Враховуючи, що позика не повернута, а договором не встановлений розмір процентів, сума процентів, що нараховані на рівні облікової ставки НБУ за весь час користування позикою становить 45974,43 грн., розмір інфляційних втрат за період з 22.11.2016 по 23.09.2019 становить 9162,72 грн., розмір 3% річних за період з 22.11.2016 по 23.09.2019 становить 2579,79 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 22.11.2006 на загальну суму 88016,94 грн., з якого основна сума боргу становить 30300,00 грн., проценти за користування позикою 45974,43 грн., інфляційні втрати - 9162,72 грн., 3% річних від простроченої суми - 2579,79 грн. та судові витрати по справі. Відповідач надала до суду відзив, в якому зазначила, що заявлені вимоги про стягнення боргу за договором позики не визнає повністю у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідач зазначила, що з березня 2006 року по 22 жовтня 2009 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, хоч на той час і не перебували у шлюбі. Після трьох років проживання однією сім`єю, 23.11.2009 року сторони зареєстрували шлюб. Свого житла сторони не мали, тому прийшли до рішення про необхідність придбання квартири. Частину коштів для придбання квартири пообіцяв надати батько позивача, а другу половину відповідач повинна була отримати за кредитним договором в ТАСкомбанку, де на той час працювала відповідач та використати ці кошти на придбання квартири. Сторонами була спільно підшукана квартира [ADDRESS] . Квартиру домовились придбати за 196950 грн., що по курсу валют НБУ на листопад 2006 складало 39000 доларів США. Оскільки на той час сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, то домовились оформити квартиру порівно. Кредитний договір із банком було укладено з відповідачем на суму 96800,00 грн., решту коштів дав батько позивача. Під час оформлення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири позивач наполягав, щоб нотаріус вказав в договорі суму коштів на придбання квартири, яка була надана батьком позивача та вкладена відповідачем за рахунок кредитних коштів. Однак нотаріус відмовився визначати співвідношення власників згідно вкладених грошових коштів, вказав, що розмір співвласників повинен бути визначений лише в частках, інакше право власності не буде зареєстроване в МБТІ, а для підтвердження рівності часток співвласників потрібно укласти між сторонами договір позики на суму 30300,00 грн. Після придбання квартири протягом 13 років позивач про договір позики не згадував, але всі оформлені при придбанні квартири оригінали документів позивач зберігав у себе окремо, не дивлячись на спільне проживання. Викладене свідчить, що насправді грошові кошти в сумі 30300 грн. відповідачем у позивача не отримувалися, а, тобто цей договір безгрошовий і ніякої заборгованості перед позивачем не існує. Відповідач зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності заявила, клопотання про застосування строків позовної давності при вирішенні питання щодо стягнення процентів, 3% річних, інфляційних збитків та просила відмовити в задоволенні позову в цій частині вимог. Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача в якому зазначив, що між сторонами було укладено саме договір позики. Позивач заперечував щодо застосування строків позовної давності зазначаючи, що проценти, передбачені ст.. 625 ЦК України не є штрафними санкціям, не є неустойкою у розумінні ст.. 549 ЦК і ст.. 230 ГК України тому строк позовної давності становить три роки. Право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, а саме за період з 22.11.2016 по 23.09.2019. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 листопада 2006 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем С.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 2316, згідно до умов якого позивач передав відповідачу гроші у сумі 30300,00 грн. Відповідно до п.3 договору позики відповідач зобов`язалась повернути позивачу суму боргу у строк до 22.11.2016 року. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У зв`язку з тим, що відповідач до тепер не повернула позивачу позичені в нього гроші в розмірі 30300,00 грн., тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму. Щодо вимог позивача про стягнення процентів суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Щодо заявлених вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам суд виходить з наступного. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Таким чином право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Про це ж зазначено у правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 444/9510/12 від 28.03.2018 року. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», передбачено, що зобов`язання припиняється із підстав, передбачених договором або законом. На підставі викладеного, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення процентів за межами строку дії договору позики є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Таким чином, є обґрунтованими доводи позивача щодо нарахування процентів за користування позикою за період з 22.11.2006 року по 22.11.2016 року. Відповідачем заявлено суду про застосування позовної давності Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позивач звернувся до суду 23.09.2019 року, таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума процентів за користування позикою під час дії договору, а саме за період з 23.09.2016 року по 22.11.2016 року в сумі 735,98 грн. Відповідно до стягнення 3% річних та інфляції суд виходить з наступного. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України, передбачає нарахування процентів, що тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні витрати починаючи з 23.11.2016 по день звернення до суду (23.09.2019) в наступному розмірі: 9162,72 грн. - інфляційні втрати та 2577,31 грн. - 3% річних. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних збитків, оскільки до вказаних позовних вимог застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, яка позивачем не пропущена. Доводи відповідача про те, що між сторонами фактично не було укладено договір позики належними, допустимими та достовірними доказами суду не підтверджені. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial