Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним та визнати протизаконними дії колекторів ТОВ «МБА Фінанси». Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28 грудня 2011 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ренесанс Капітал», було укладено кредитний договір №85018753192, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 7797,75 грн. під 0,01% річних. Строк користування кредитом - 10 місяців. Кредит надається для оплати за товар. Позивач вважає, що при укладанні кредитного договору було порушення норми ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування тому в зв'язку з порушенням вимог закону, з цих підстав просить визнати кредитний договір недійсним так як позивачу за короткочасне невиконання умов кредитного договору, яке було обумовлене з представником банку та погоджене належним чином, було передано документи до колекторської контори, в зв'язку з чим було порушено спокій самого позивача та членів його сім'ї. В судовому засіданні позивач позов підтримав, з підстав викладених в позовній заяві просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, але звернувся з письмовим запереченням в якому зазначив, що укладений між сторонами договір відповідає вимогам чинного законодавства та стороною позивача не доведено підстав для визнання недійсним вищевказаного кредитного договору. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, 28 грудня 2011 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ренесанс Капітал», було укладено кредитний договір №85018753192, відповідно до якого Кредитор надає Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 7797,75 грн. під 0,01% річних. Строк користування кредитом - 10 місяців. Кредит надається для оплати за товар (а.с.4). Відповідно до умов договору позивач надав згоду на сплату комісійної винагороди, оплати ціни договору страхування та оплати товару. Відповідно до п.1 договору позичальник надав безвідкличне доручення в порядку договірного списання списувати з будь-якого рахунку грошові кошти для погашення суми кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів. Відповідно до п.6 договору позичальник надав банку право на розкриття будь якої інформації, в тому числі такої, що містить банківську таємницю. Відповідно до п.9 договору банк вправі відступати, передавати чи іншим способом відчужувати будь-які свої права по кредитному договору будь-якій третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, кредитний договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача, оскільки позивач був обізнаний про умови договору і погодився з ними, отримуючи кредит на зазначених умовах. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Також даною статтею визначені права та обов'язки сторін договору споживчого кредиту. Статтею 18 Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ст. 651 ч.1 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 651 ч.1 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, має обов'язкову силу для самих сторін. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів які мають істотне значення. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» спірний кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. При цьому, згідно з ч.2 ст. 1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до відповідача з проханням на отримання кредиту в розмірі 7797,75 грн. для придбання товару (а.с.3), відповідачем у встановленому законом порядку було погоджено отриманням позивачем кредиту у вказаному розмірі і на вказаних у договорі умовах, які позивач прийняв, підписавши кредитний договір, отже фактичні обставини укладення позивачем кредитного договору свідчать про вільне волевиявлення і відповідність дій позивача його внутрішній волі. Посилання позивача на нібито неповідомлення банком всієї необхідної інформації щодо розкриття будь-якої інформації тому числі і тієї, що містить банківську таємницю та право банку відступати право вимоги чи передавати третім особам будь-які свої права по кредитному договору безпідставне, оскільки позивач був ознайомлений з умовами кредитування, оскільки вказані умови прописано в п.6 та 9 договору. Таким чином, суд вважає, що в момент укладання договору сторонами було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, а позивач отримав усю необхідну інформацію та був всебічно ознайомлений з умовами кредитування та порядком виконання зобов'язань за кредитним договором, при цьому кредитний договір підписаний позивачем особисто, тому він був обізнаний про вищевказані умови та погодився отримати кредит на умовах запропонованих відповідачем і отримав його. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь -які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Вимоги позивача про визнання недійсним Кредитного договору №85018753192 від 28.12.2011 року з підстав порушення вимог цивільного кодексу, Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту при укладенні сторонами кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того стороною позивача не надано жодного належного і допустимого доказу порушення його прав, як споживача, ТОВ «МБА Фінанси», також позивач не включив його до кола відповідачів, не зважаючи на роз'яснення судом вимог ч.4 ст. 10, 33 ЦПК України. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Судові витрати судом розподіляються відповідно до ст.88 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 192, 203, 215, 227, 230, 232, 233, 617, 625, 629, 651, 1054, 1056 ЦК України та

Outcome: dismissed