Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, просить: -визнати недійсним заповіт від 28 травня 2013 року, який підписаний від імені [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрований в реєстрі за №451; -визнати недійсною довіреність від 28 травня 2013 року, яка підписана від імені [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрована в реєстрі за №452; -визнати недійсною довіреність від 30 травня 2014 року, яка видана від імені [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Людвігою Сигізмундівною та зареєстрована в реєстрі за №479; -визнати недійсним договір дарування 5/9 (п'ять дев'ятих) часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 року, який укладений між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за №565; -скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 5/9 (п'ять дев'ятих) часток квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та які вона набула на підставі договору дарування 5/9 (п'ять дев'ятих) часток у праві власності на квартиру від 02 червня 2014 р. Позивач посилається, як на підставу для визнання заповіту та інших правочинів недійсними, на ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України,посилався на те що після смерті дружини [PERSON] 1.05.2013р. був в дипресії, пригніченому настрої , не впізнавав в обличчя своїх синів, плутався в датах, перебував в неадекватному стані. В судовому засіданні позивач, представники позивача, позов підтримали, просили задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі, представники відповідачів заперечували проти позовних вимог, вважають їх необгрунтованими та безпідставними, такими, що не відповідають дійсності та чинному законодавству. Позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність вказаної обставини, тобто підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними. Не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обставину, що під час вчинення оспорюваних правочинів, а саме 28 травня 2013 року та 30 травня 2014 року, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Представник 3- особи в судове засідання не з»явився. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, приходить до слідуючого. Ухвалою суду від 27.07.2015р. відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 28.09.2015р. заяву представника позивача [PERSON] - [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково та накладено арешт на 5/9 частини квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON]. На підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 04.10.2016 року та ухвали Печерського районного суду міста Києва від 12.12.2016 року у справі №757/23700/15-ц, задоволено клопотання позивача та призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання: - Чи страждав [PERSON], [INFO], на будь-яке психічне захворювання або психічний розлад в травні місяці 2013 року і травні-червні місяці 2014 року, тобто на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року? - Чи міг [PERSON], [INFO], за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними у травні місяці 2013 року і травні- червні місяці 2014 року, тобто на момент посвідчення наступних правочинів: заповіту від 28.05.2013 року, довіреності від 28.05.2013 року, довіреності від 30.05.2014 року, договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року? Клопотання представника позивача про призначення посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи залишено без задоволення. Судом встановлено , що [PERSON] помер [INFO] Сторони - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є синами, а відповідачка [PERSON] є внучкою [PERSON] Встановлено, що [PERSON] складено заповіт від 28 травня 2013 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрований в реєстрі за №451, згідно якого заповідав все своє майно [PERSON] 28 травня 2013 року видана довіреність [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Футуймою Вікторією Богданівною та зареєстрована в реєстрі за №452, якою повноважував на виконання дій [PERSON] 30 травня 2014 року видана довіреність [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Паляницею Людвігою Сигізмундівною та зареєстрована в реєстрі за №479 , якою уповноважував [PERSON] на укладання договору дарування частини квартири. На підставі цієї довіреності був укладений договір дарування 5/9 (п'ять дев'ятих) часток квартири [ADDRESS] від 02 червня 2014 року, який укладений між [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], та [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за №565. Відповідно до ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочинвід імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Відповідно до ст.. 239ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст.. 717 ЦК України за договоромдарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок) у власність. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач посилається, як на підставу для визнання заповіту та інших правочинів недійсними, на ч.І ст.225 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину робиться перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №400 від 23.06.2017 року, наданого комісією експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи [PERSON], [PERSON] на травень 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) та в період травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) страждав хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку судинно- дисметаболічного ґенезу з психоорганічним синдромом (Р07.8). З причин, викладених в обгрунтуванні, встановити чи спростувати наявність 28.05.2013 року тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності (розладу свідомості) у [PERSON] не є можливим. Вирішення питання чи міг [PERSON] за своїм психічним станом повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізувати їх своїми діями, розуміти значення своїх дій та керувати ними на період травня 2013 року (тобто на момент посвідчення заповіту та довіреності від 28.05.2013 року) є неможливим з причин, викладених в обґрунтуванні. На травень-червень 2014 року (тобто на момент посвідчення договору дарування 5/9 часток у праві власності на квартиру від 02.06.2014 року та довіреності від 30.05.2014 року) [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. В судовому засіданні були допитані свідки, а саме: Футуйма Вікторія Богданівна, приватний нотаріус, яка посвідчувала заповіт та довіреність від 28 травня 2013 року, безпосередньо спілкувалася з [PERSON] під час вчинення ним даних правочинів та перевіряла його дієздатність; [PERSON], лікуючий лікарь [PERSON] у період його лікування у Клінічній лікарні «ФЕОФАНІЯ» з 23 травня 2013 року по 01 червня 2013 року; [PERSON], лікарь-невропатолог Клінічної лікарні «ФЕОФАНІЯ», яка 28 травня 2013 року оглядала [PERSON]; [PERSON], лікарь-психіатр Клінічної лікарні «ФЕОФАНІЯ», який 28 травня 2013 року оглядав [PERSON]; [PERSON], медична сестра, яка в період проживання [PERSON] в місті Хмельницькому разом з Відповідачем (2013-2014 року) ставила крапельниці, робила ін'єкції ліків та брала матеріали для проведення аналізів [PERSON] та, відповідно, особисто з ним спілкувалася; [PERSON], невістка [PERSON], яка у період вчинення ним правочинів особисто з ним спілкувалася, допомагала Відповідачу доглядати за хворим; [PERSON] (друг сім'ї, познайомилась з [PERSON] ще у далекому 1997 році) повідомила суду, що приїжджала в Кончу Заспу на протязі 1997-2012 років. В 2011 - вона приїхала в гості, однак [PERSON] її не впізнав. При цьому свідок зауважила, що раніше [PERSON] був комунікабельний, спілкувався з нею, розпитував про життя, а тут перестав спілкуватися, нічим не цікавився, сидів в кріслі, не спілкувався, навіть не впізнавав; [PERSON] (приятель померлого, допомагав у робочих питаннях) повідомив суду, що з кінця 2008 року по 2012 рік досить часто зустрічався з [PERSON] Ще з 2010 року, [PERSON] почав погано впізнавати людей, в 2012 році взагалі майже нікого не впізнавав, у з позивачем у нього були гарні стосунки; [PERSON] зазначила, що вони знайомі та спілкувалися з [PERSON] декілька десятків років, однак ще десь з 2010 року вона стала помічати, що у нього трусяться руки, згодом він перестав впізнавати друзів їх сім'ї, у 2011 році не впізнав [PERSON], хоча перед цим добре з нею спілкувався, не впізнавав інших друзів та знайомих, став замкнутим, грузним, постійно сидів у кріслі.Також свідок вказувала про події 28 травня 2013 року, коли позивач перебував на операції в госпіталі , через що вона брала слухавку і відповідала, [PERSON] неодноразово телефонував на номер телефону позивача в неадекватному стані, повідомляв, що він «опачкався», тобто справляв фізичні потреби під себе, що йому потрібна допомога. Таким чином, встановлені докази в їх сукупності , а саме покази сторін, свідків, в сукупності з висновком експерта не підтверджують тієї обставини, що [PERSON] на момент вчинення оспорюваних правочинів не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та в період травень-червень 2014 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. А, враховуючи, що у травні-червні 2014 року [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, то в суду відсутні підстави для висновку щодо неусвідомлення ним значення своїх дій та неможливості керувати ними у більш ранній період, а саме в травні 2013 року. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При таких обставинах суд приходить до висновку, що на момент посвідчення заповіту, довіреності від 28 травня 2013 року, довіреності від З0 травня 2014 року, договору дарування [PERSON] усвідомлював значення своїх дій, міг вільно керувати ними, не виявляв жодних ознак, які б могли поставити під сумнів дану обставину, перебував при свідомості та ясному розумі, волевиявлення було вільним і відповідало його волі, відповідно до ст.237,717, 1233 ЦК України. Таким чином, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, згідно з приписами статей 203, 215, 225 ЦК України відсутні. Аналізуючи зібрані докази в сукупності суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed