Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.2003 року по 22.09.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Позивач вказав, що причиною розлучення стало те, що відповідач протягом подружнього життя часто та на тривалий строк виїзжджала за межі України в невідомому для позивача напрямку, а під час перебування вдома постійно вчиняла скандали, які негативно впливали на психічний стан сина, який за наслідками такої поведінки матері, почав її боятися. Позивач також вказав, що під час їх перебування з відповідачем у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони з відповідачем та сином проживали за адресою: [ADDRESS], а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: [ADDRESS]. Одразу після того, як шлюб між сторонами було розірвано, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: [ADDRESS], де продовжують мешкати по сьогоднішній день. Після того, як відповідач виїхала з вищевказаного будинку [ADDRESS] її місце знаходження позивачу тривалий час було невідоме, оскільки на будь-який зв'язок ані зі ним, ані з сином вона не виходила. Позивач зазначив, що на підставі поданої ним заяви до комісії з питань захисту прав дитини, та з урахуванням думки дитини, який власноруч написав заяву про те, що він бажає проживати разом з батьком, місце проживання дитини, [PERSON] було визначено разом з позивачем. Позивач вказав, що наприкінці грудня 2012 року, під час знаходження його разом з сином на святі «Новорічної ялинки» в ЗОш №1, йому зателефонував працівник міліції та повідомив про термінову необхідність прибути за адресою проживання до [ADDRESS] оскільки приїхала дружина [PERSON], яка не може потрапити до даного житла, у зв'язку з чим вона викликала представників правоохоронних органів. Приблизно через 30 хвилин після зазначеної телефонної розмови позивач разом з сином прибув до їх будинку, біля якого зустрів лише представників правоохоронних органів, оскільки відповідача поряд з будинком не було. Після того, як позивач пояснив представникам міліції, що [PERSON] не є його дружиною, оскільки шлюб між ними розірвано рішенням суду, а також те, що з моменту розірвання шлюбу [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], та протягом останніх 3 місяців місце її перебування взагалі було йому невідоме, вони поїхали, після чого до будинку знову прибула [PERSON] та почала гучно бити в двері, вимагаючи пустити її в будинок, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою на адресу позивача та на адресу їх сина, у зв'язку з чим у дитини почалася істерика, та син почав благати позивача не відчиняти двері, з чим позивач погодився, будучи занепокоєним емоційним станом дитини. Однак, у зв'язку з тим, що незабаром відповідач вже почала намагатися зламати вхідні двері, позивач був змушений їй відчинити. Одразу після того, як [PERSON] увірвалася в будинок [ADDRESS], вона почала жбурляти меблі та речі, які знаходилися в будинку, при цьому ображаючи позивача та їх сина нецензурною лайкою, після чого вона викликала представника служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради. Після прибуття представника служби у справах дітей, відповідач почала безпідставно скаржитися на те, що нібито позивач не дозволяє їй спілкуватися з сином. З цього приводу представник служби у справах дітей звернувся до дитини, яка пояснила, що зі своєю мамою він не бажає спілкуватися за власної волі, оскільки мама лякає його своєю поведінкою. У зв'язку з цим, представник служби у справах дітей пояснив, що жодних порушень прав дитини чи батьків не вбачає, на підставі чого залишив їх будинок. З сином, протягом усього часу перебування в м. Бердянську, відповідач зовсім не спілкувалася, не цікавилася його успіхами в навчанні, станом його здоров'я, потребами, інтересами, оточенням. Коштів на утримання сина відповідач не надавала. Після спливу чотирьох днів з моменту приїзду, відповідач знову поїхала за кордон України. Після від'їзду відповідач телефонувала позивачу два рази з метою поспілкуватися з сином. Позивач вказав, що син розповів йому, що мама дійсно іноді йому дзвонить, але він не відповідає, оскільки не бажає з нею спілкуватися, через те, що боїться, що вона знову розпочне кричати на нього та ображати. Відповідач приїхала до м. Бердянську- 01 червня 2013 року, однак син від зустрічі з нею категорично відмовився. З літа 2014 року по сьогоднішній день [PERSON] до м. Бердянську не приїзджала, поспілкуватися з сином по телефону чи за допомогою інших технічних засобів зв'язку не намагалася, коштів на утримання сина не надавала. Позивач вказав, шо відповідач протягом останніх трьох років взагалі не виявляє жодного інтересу до життя дитини, не займається його доглядом та вихованням, не переймається його потребами, не вважає за необхідне дотримуватися забезпечення та збереження його прав та інтересів, не піклується здоров'ям, фізичним, моральним та емоційним станом та розвитком дитини, та взагалі не поважає його, як особистість. Майже від самого народження сина до теперішнього часу відповідач взагалі не виявляє материнської любові відносно сина, який потребує її материнської ласки та уваги, та, натомість, своєю агресивною та некерованою поведінкою провокує емоційні зриви у дитини, які призвели до того, що дитина просто боїться свою матір та взагалі не бажає спілкуватися з нею. Позивач зазначив, що як мати - відповідач не відбулася, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків відносно свого сина, [PERSON], та своєю поведінкою не може бути позитивним прикладом для наслідування сином, а також благотворно впливати на формування його особистості та характеру. [PERSON], позитивних та добрих спогадів про маму взагалі не має. Всі події, які асоціюються у дитини з його матір'ю, є виключно негативними. В лютому 2015 року [PERSON], за власної волі та за власної ініціативи звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури з заявою, в якій просив позбавити його мати, [PERSON], батьківських прав. Оскільки [PERSON] протягом багатьох років свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками щодо сина, [PERSON], та ухиляється від виховання дитини, не маючи для того жодних поважних причин, та своїми діями негативно впливає на моральний, емоційний стан сина та пригнічує його, не надає дитині необхідної материнської любові, позивач вважає, що на сьогоднішній день наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина. Позивач вказав, що в їх будинку для його сина створені всі необхідні та комфортні умови для нормального навчання та розвитку - будинок обладнаний всім необхідним, в користуванні [PERSON] знаходиться окрема житлова кімната, в яких є ліжко, диван, шафа, книжкова поличка, телевізор, письмовий стіл, комп'ютер, іграшки. Дитина забезпечена усім необхідним для навчання у загальноосвітній та музичній школах, а також одягом та взуттям. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач особисто пояснила суду, що дійсно з 2013 року вона дійсно перебуває на заробітках за кордоном, але весь час з моменту того, як орган опіки визначив місце проживання дитини з батьком, вона спілкувалася з дитиною, цікавилася його життям, допомогала матеріально, але батько завжди налаштував дитину проти неї, перешкоджав їх спілкуванню, вона неодноразово , коли приїзджала до м. Бердянську , зверталась зі скаргами у відповідні органі, що невзмозі спілкуватися з сином, також з боку дитини відчувала негатив після того, як його налаштовував батько. В перший свій приїзд після від»їзду за кордон на заробітки, позивач не пустив її додому, бо там вже мешкала інша жінка і налаштував дитину проти неї, внаслідок чого син вже не бажав спілкуватися з матір»ю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради позовні вимоги позивача підтримав і вважав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, заслухав сторони, пояснення свідків, вислухав думку дитини, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.2003 року по 22.09.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони проживали за адресою: [ADDRESS] а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: [ADDRESS] Встановлено, що одразу після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: [ADDRESS] Запорізька область, де і продовжують мешкати по сьогоднішній день. Згідно рішення виконавчого комітету № 549 від 11.12.2012 року було визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] Судом встановлено, що відповідач дійсно з 2013 року знаходиться на заробітках за кордоном, приізджала до м. Бердянську, приблизно раз на рік, весь час знаходження за кордоном вона цікавилася життям дитини, допомогала їй матеріально, дзвонила по телефону, скайпу, але незавжди їй це вдавалося, оскільки дитина не йшла на спілкування, тому що батько дитини налаштував дитину проти матері. Це підтверджено тим фактом, що коли [PERSON] у червні 2013 року перебувала в м. Бердянську, вона звернулась до служби у справах дітей з заявою про встановлення часу особистого спілкування з сином, [PERSON] Згідно рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 12 серпня 2013 року №316 було встановлено час для особистого спілкування [PERSON] з сином, [PERSON], [INFO], таким чином: спілкування матері з сином в присутності батька, за бажанням самого малолітнього, на будь-якій території м. Бердянська. Свідки опитані за клопотанням позивача, а саме - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані в судовому засіданні підтвердили доводи позивача, викладені в позовній заяві, що дитина дійсно не хоче спілкуватися з матір»ю із-за її не дуже гарного відношення до дитини. Суд, також за клопотанням позивача, заслухав думку дитини, яка з її слів, дійсно сама ініціювала питання про позбавлення його матері батьківських прав, звернувшись із заявою до прокуратури про позбавлення її батьківських прав. Але, дитина пояснила, що бажає позбавити матір батьківських прав, оскільки вона чинить їй перешкоди в оформленні документів, наприклад, як пояснив [PERSON] в судовому засіданні не надає нотаріальну згоду на його виїзд за кордон і при цьому додав, що спілкуватися з матір»ю він буде продовжувати. Судом при опитуванні дитини, було також з»ясовано, що в серпні 2016 року, коли матір приїзжджала до м. Бердянську, він зустрічався з нею неодноразово, прийняв від неї дарунки - мобільний телефон, взуття, одежу, що підтверджується документально, гуляв по місту , заходив до кафе. Доводи дитини, що матір необхідно позбавити батьківських прав, оскільки вона здійснює документальні перешкоди в здійсненні дитиною своїх прав, наприклад не надає нотаріальну згоду дитині на її виїзд за кордон не знайшли свого підтвердження, так судові надана копія рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 червня 2014 року, яке набуло законної сили 17.06.2014 року, відповідно до якого в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди матері було відмовлено з тих підстав, що матір дитини є іноземцем і виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, в супроводі другого із батьків можливий без її нотаріально посвідченої згоди, тобто ніяких перешкод з боку [PERSON] з цього питання не встановлено. Перешкод в питанні дарування житлового будинку позивачем в 2013 році дитині судом також не встановлено, оскільки восени 2013 року відповідача - [PERSON] дійсно викликали до служби у справах дітей для надання нею відповідного дозволу на дарування будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], на що остання дійсно відмовилася, оскільки на той час в провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна і предметом спору також був і цей будинок, але розпорядитися позивачу ? частиною будинку, яка йому належала на праві власності нічого не заважало і згоди [PERSON] на це не було потрібно. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про стан здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов»язання виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В ході судового розгляду не добуто переконливих доказів, саме свідомого нехтування відповідачкою своїми материнськими обов»язками, її винної , свідомої поведінки. Доводи відповідача про те, що дитина мешкає з батьком з моменту розлучення, між батьками склалися неприємні відносини і він налаштовує дитину проти неї, створює умови щодо дискредитації відповідача в очах дитини заслуговують на увагу. По- перше, в ході судового розгляду достовірно встановлено, що після розлучення між подружжям [PERSON] склалися вкрай неприємні стосунки, що підтверджується доказами і показаннями свідків і відеозаписом, доданим до матеріалів справи за клопотанням позивача, що не могло вкрай негативно не сказатися на дитині, тому за висновками психолога «КДМ» О.В. Рец емоційний стан дитини є нестабільним. По- друге, до суду додані численні заяви [PERSON] від 25.12.2012 року, 01.06.2013 року, 17.04.2014 року, 05.05.2014 року до органів внутрішніх справ, органу опіки та піклування, 05.11.2012 року, 03.01.2013 року, 28.04.2014 року, 26.05.2014 року, 05.06.2014 року , 06.05.2014 року, 18.09.2014 року до органів прокуратури на неправомірні дії [PERSON] з приводу його перешкоджанню в спілкуванні з дитиною. В 2015 році [PERSON] з відповідною заявою звернулася до представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Відповідач також за час знаходження за кордоном допомогала дитині матеріально, що підтверджується відкриттям в 2012 році на ім»я дитини карткового рахунку, який поповнювала грошима на різні суми, що підтверджується випискою з рахунку та роздруківкою з СМС- банкінгу. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області від 02.12.2016 року № 001-8423/48 орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, згідно до листа виконавчого комітету Бердянської міської ради від 14.02.2017 року № 01-0901/46 та від 02.03.2017 року № 01-1336/46 відповідач [PERSON] на засідання комісії не запрошувалась, про розгляд питання про позбавлення її батьківських прав не повідомлялася. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Безух М.І. був запрошений простим листом, за адресою де офіс адвоката не знаходиться та без зазначення квартири, оскільки за адресою пр. Азовський, 7 знаходиться багатоповерховий будинок, з двома під'їздами, а тому і відповідач і представник відповідача були позбавлені можливості прийняти участь у засіданні комісії, надати свої зауваження, пояснення, надати докази, тощо. При вирішення питання про позбавлення [PERSON] батьківських прав комісія не досліджувала докази, які були надані [PERSON] при розгляді справ № 310/2508/15-ц та які підтверджують обставини виконання нею своїх батьківських обов'язків, прийняття участі у вихованні сина та які підтверджують створення батьком дитини перешкод відповідачу у спілкуванні з дитиною та здійсненні [PERSON] своїх батьківських прав. Висновок обґрунтований доказами, які є суперечливими та не узгоджуються з доказами, що знаходяться в матеріалах справи. По-перше, характеристики на дитину суперечать одна одній. По-друге, висновок практичного психологу від 13.10.2013 року не може бути доказом по справі, оскільки судова-психологічна експертиза cудом не призначалася, психолог не попереджувалась про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку. По-третє, не зрозуміло, яким чином висновок та обставини негативного ставлення матері до дитини та відносини між матір'ю та дитиною підтвердили свідки [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки відповідно до листа виконавчого комітету Бердянської міської ради від 14.02.2017 року № 01-0901/46, комісія не уповноважена заслуховувати показання свідків, які надають пояснення під час судового засідання. Тому не зрозуміло, яким чином комісія сприймала показання свідків та з чиїх слів, якщо безпосередньо їх не опитувала та їх пояснення не заслуховувала. Крім того, висновок комісії про те, що [PERSON] свідомо усунулась від виконання батьківських обов'язків, не піклується про його виховання, матеріально не утримує, не турбується про всебічний розвиток, здоров'я спростовується матеріалами справи та наданими відповідачем доказами, які чомусь не були предметом розгляду комісії. Отже, суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не є достатньо обґрунтованим та не повністю відповідає інтересам дитини, оскільки батько дитини створює перешкоди матері у спілкуванні з дитиною, налаштовує її проти матері, а оскільки дитина залежить від батька та внаслідок віку підвержена сторонньому впливу, вона може несвідомо бути позбавлена материнського піклування, чим будуть порушені його права. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року із змінами «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з п. 18 зазначеної постанови зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька та матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав [PERSON] - суд перш за все прийняв до уваги її ставлення до дитини, що вона прагне спілкуватися зі своєю дитиною, допомогати їй, турбуватися про неї, хоча на думку дитини та її батька, і не є дуже доброю матір»ю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до вимог ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав є способом захисту прав і інтересів дитини. На підставі наведеного, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. На підставі ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 і

Outcome: dismissed