Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, поданим його представником адвокатом Могильдою Ю.В., в якому просить стягнути з Держави Україна на його користь 30\~000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка завдана незаконними діями органів державної влади в особі Головного управління Національної поліції у м. Києві та їх посадових осіб, що виразилася у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. В обгрунтування позову зазначив, що 25 травня 2021 року він звернувся до Подільського управління патрульної поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382КК України. Не отримавши відповіді станом на 01 червня 2021 року, він звернувся до Подільського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Подільського УП ГУНП України в м. Києві. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.06.2021 року його скарга задоволена та зобов`язано уповноважених осіб Подільського УП ГУНП України в м. Києві невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за заявою від 25.05.2021 року. 16.06.2021 року ним було направлено до Подільського УП ГУНП України в м. Києві заяву з копією ухвали суду. В телефонній розмові від слідчої він дізнався, що для прийняття рішення відділ поліції повинен отримати від суду копію ухвали. Станом на 06.07.2021 року йому не надходило жодних документів від Подільського УП ГУНП України в м. Києві, що вказує на відмову відповідача від виконання рішення суду. Через порушення посадовими особами Подільського УП ГУНП України в м. Києві норм КПК України, йому завдано моральну шкоду, що спричинена глибокими душевними стражданнями та психічними розладами, які проявляються у стійкому психічному напруженні у зв`язку з очікуванням виконання рішення і повернення належних йому коштів, він зазнає принизливих почуттів та розладу сну, страх ігнорування правоохоронними органами його заяви про вчинення злочину, відчуття невизначеності, він змушений змінити звичайний уклад життя та витрачати час, зусилля та інших ресурсів на відновлення своїх прав. Ухвалою суду від 28 вересня 2021 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, залучене Головне управління Державної казначейської служби України в м. Києві. У відзиві на позов відповідач Головне управління Національної поліції у м. Києві проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити через його безпідставність. В поясненнях на позовну заяву третя особа Головне управління Державної казначейської служби України проти позову заперечувала, зазначаючи про відсутність достатніх та допустимих доказів неправомірності дій органів ГУ НП у м. Києві. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Відповідно до поданої заяви від 28 вересня 2021 року, представник позивача просила розглянути позов без її участі, позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. У поданому відзиві на позов просила слухати справу у відсутність представника. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні поштові повідомлення. У поданому поясненні на позовну заяву просила слухати справу у відсутність представника. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до\~статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом частини першої\~статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частина друга цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно частини першої\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. \~ \~ \~ Відповідно\~до роз`яснень,\~наведених у\~Постанові Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4,\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею\~1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою\~статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої\~статі 1176 ЦК України\~в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті\~1173,\~1174 ЦК України\~є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі\~статті 1173 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного\~Суду від 03 вересня\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті\~1173,\~1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».\~\~ Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 126/992/20.\~\~ Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване\~статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту\~статті 303 КПК України\~на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої\~статті 307 КПК України\~ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства,\~як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Разом із тим, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Такі правові висновки неодноразово викладені у постановах Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 596/818/20, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17, від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20, від 13 січня 2020 року у справі № 227/2572/19, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Такий висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Щодо посилання у позові на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах № 464/3789/17, № 750/6330/17 суд зазначає, що правовідносини у цих справах не є подібними зі справою, яка розглядається, в них встановлені різні фактичні обставини та підстави звернення до суду. Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Так, зазначені справи розглянуті в порядку адміністративного судочинства. Предметом спору у справі № 464/3789/17 було: визнання протиправними дій Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові щодо складання акта перевірки, припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, протоколу про адміністративне правопорушення; акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протоколу про адміністративне правопорушення та стягнення моральної шкоди, а у справі № 750/6330/17 визнання протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради заяв про відведення земельних ділянок у власність; зобов`язання розглянути заяви та прийняти рішення по суті порушених у заявах питань, надання звіту та стягнення моральної шкоди. При цьому у справі № 750/6330/17 Верховний Суд, зазначаючи, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції, на що посилається позивач у позові, одночасно зазначив, що не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної чи моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і докази спричинення йому шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~ Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами;\~ висновками\~експертів; показаннями свідків. Статтями\~12,\~81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою. В позові позивач посилається на листування та телефонні розмови зі слідчим Подільського УП ГУНП України в м. Києві, а також на ухвалу суду, якою уповноважену особу Подільського УП ГУНП України в м. Києві зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, однак жодного доказу на підтвердження зазначених обставин позивачем не надано, з клопотанням про витребування доказів позивач та його представник не звертались, в судове засідання позивач не з`явився, представник позивача у поданій до суду заяві просила розглядати справу у її відсутність. У позовній заяві зазначено, що перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою ( за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви відсутні. Разом з тим, з ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2021 року, постановленої під час судового розгляду справи, якою заява представника позивача про збільшення позовних вимог та зміну підстав позову залишена без розгляду, вбачається, що за заявою позивача про вчинення кримінального правопорушення проводиться досудове розслідування. Крім того, в обгрунтування моральної шкоди позивач зазначає, зокрема, про психологічне напруження у зв`язку з очікуванням виконання рішення суду і повернення належних йому коштів. Також, окрім невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, посилається на норми КАС України та на бездіяльність державного виконавця по виконанню рішення суду. Отже, сам по собі факт, що ухвалою слідчого судді зобов`язано відповідальну особу Подільського УП ГУНП\~України в\~м.\~Києві прийняти відповідне рішення, не підтверджує заподіяння шкоди позивачу, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю посадових осіб цих органів та настанням шкоди. Права позивача, на порушення яких останній посилався з підстав невнесення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, відновлені шляхом оскарження бездіяльності слідчого і прокурора в порядку, визначеному\~КПК України, що зазначено позивачем у позові. Висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, також міститься у постанові Верховного Суду\~\~\~\~від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15. Разом з тим, з огляду на відсутність будь-яких доказів, долучених до позову або наданих позивачем у судове засідання під час розгляду справи, які б підтверджували обставини, викладені у позові, та враховуючи, що заявлена моральна шкода обгрунтовується не лише бездіяльністю посадових осіб Подільського УП ГУНП України в м. Києві, а і бездіяльністю державного виконавця по виконанню рішення суду та неотриманням коштів, які належать позивачу до виплати, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди внаслідок невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed