Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з ПАТ «Міський комерційний банк» 13953,70 Євро у вигляді коштів за договором строкового банківського вкладу №2630/100/183630, неустойку в розмірі 32,12 Євро, моральну шкоду в сумі 25256,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн. В ході розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив зобов'язати відповідача перерахувати на р/р [NUMBER] в ПАТ «Ощадбанк» грошову суму в розмірі 13953,70 Євро. Відповідно до змінених позовних вимог жодних штрафних санкцій позивачем до стягнення не заявляється, як і не заявляються інші суми до стягнення. Предметом позову є зобов'язання відповідача виконати дії, а саме нарахувати належні позивачу на праві власності гроші на інший поточний рахунок. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20.05.2014 року між [PERSON], що відкрив депозитний рахунок на користь фізичної особи - резидента позивача [PERSON] та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/100/183630 «Ваш стабільний» (з виплатою відсотків щомісячно). Предметом вказаного договору є прийняття відповідачем від позивача грошових коштів на строковий депозитний рахунок в сумі 11000,00 євро за процентною ставкою 10,85 % річних, з щомісячною сплатою відсотків готівкою через касу банку на строк з 20.05.2014 року по 20.08.2014 року. Відповідно до п. 4.3.2 договору на вимогу позивача відповідач зобов'язаний повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти на умовах та в строки, що встановлені договором, а саме відповідно до п.п. 1.1, 1.3, 2.2 договору або протягом п'яти днів з 20.08.2014 року, якщо відповідна вимога заявлена позивачем або протягом п'яти днів з дня пред'явлення вимоги про виплату коштів з рахунку вкладу на вимогу. 20.05.2014 року позивачем було виконано його обов'язки по договору та внесено на строковий депозитний рахунок, шляхом виплати коштів з депозитного рахунку [PERSON] згідно угоди № 2630/100/151185, грошові кошти у розмірі 11000,00 євро. В подальшому, 11.06.2014 року позивачем було здійснено поповнення депозитного рахунку за договором на 930,00 євро, 12.06.2014 року 950,00 євро та 13.06.2014 року на 945,00 євро. Протягом строку дії договору позивач отримував нараховані за договором відсотки. 20.08.2014 року позивач звернувся до відповідача, як в усній, так і в письмовій формі з вимогою про повернення суми вкладу з нарахованими відсотками по ньому у зв'язку з закінченням строку дії договору строкового банківського вкладу №2630/100/183630 від 20.05.2014 року. Однак, станом на 17.09.2014 року кошти повернуті не були. Таким чином, відповідач не повернув позивачу грошові кошти, залучені ним на депозитний рахунок у відповідача згідно договору №2630/100/183630 від 20.05.2014 та нараховані на них відсотки, чим порушив свої зобов'язання по договору. З 21.11.2014 року відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних та введено тимчасову адміністрацію на період до 21.02.2015 року. 25.11.2014 року позивачем було надіслано засобами поштового зв'язку до відповідача заяву на перерахування коштів (платіжне доручення), згідно якої позивач доручив відповідачу перерахувати всі грошові кошти, що знаходяться на його рахунках, але не менше суми, що гарантована до виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, на його рахунок у ПАТ «Ощадбанк». Однак, ПАТ «Міський комерційний банк» в порушення зазначених норм чинного законодавства не виконав платіжне доручення та не повідомив позивача про неможливість виконання цього доручення. На підставі викладеного просила позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити та справу розглядати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка представника відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував представник позивача. Суд, врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, та таким що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1060 ЦК України якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент. Згідно ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Судом встановлено, що 20.05.2014 року між [PERSON], що відкрив депозитний рахунок на користь фізичної особи - резидента позивача [PERSON] та ПАТ «Міський комерційний банк» в особі начальника відділення №23 Собкевич Н.О., що діє на підставі довіреності №1011, виданої ПАТ «Міський комерційний банк» від 28.04.2014 року було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/100/183630 «Ваш стабільний» (з виплатою відсотків щомісячно). Предметом вказаного договору є прийняття ПАТ «Міський комерційний банк» від позивача грошових коштів на строковий депозитний рахунок в сумі 11000,00 євро за процентною ставкою 10,85 % річних з щомісячною сплатою відсотків готівкою через касу банку, на строк з 20.05.2014 року по 20.08.2014 року. Відповідно до п. 4.3.2 договору на вимогу позивача відповідач зобов'язаний повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти на умовах та в строки, що встановлені договором, а саме відповідно до п.п. 1.1, 1.3, 2.2 договору або протягом п'яти днів з 20.05.2014 року, якщо відповідна вимога заявлена позивачем або протягом п'яти днів з дня пред'явлення вимоги про виплату коштів з рахунку вкладу на вимогу. 20.05.2014 року позивачем внесено на строковий депозитний рахунок, шляхом виплати коштів з депозитного рахунку [PERSON] згідно угоди №2630/100/151185, грошові кошти у розмірі 11000,00 євро, що підтверджується меморіальним ордером №2360 від 20.05.2014 року. В подальшому, позивачем було здійснено поповнення депозитного рахунку за договором, а саме, 11.06.2014 року на 930,00 євро, 12.06.2014 року 950,00 євро та 13.06.2014 року на 945,00 євро, що підтверджується квитанціями №1143 від 11.06.2014 року, №959 від 12.06.2014 року та №5656 від 13.06.2014 року. Протягом строку дії договору позивач отримував нараховані за договором відсотки, що підтверджується випискою по угоді №2630/100/183630 від 20.05.2014 року станом на 20.08.2014 року. 20.08.2014 року позивач звернувся до відповідача, як в усній, так і в письмовій формі з вимогою про повернення у зв'язку з закінченням строку дії договору строкового банківського вкладу №2630/100/183630 від 20.05.2014 року повної суми вкладу (13 825 євро) та нарахованих за умовами зазначеного договору відсотків в готівковій формі у валюті вкладу єдиноразовим платежем. Однак, заява позивача не була задоволена відповідачем. Таким чином, ПАТ «Міський комерційний банк» не повернув позивачу грошові кошти, залучені ним на депозитний рахунок у банку згідно договору №2630/100/183630 від 20.05.2014 та нараховані на них відсотки, чим порушив свої зобов'язання за договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, є недопустимою. Отже, ПАТ «Міський комерційний банк» порушив вимоги чинного законодавства, умови договору та права позивача. Позивач просив зобов'язати відповідача перерахувати на р/р [NUMBER] в ПАТ «Ощадбанк» грошову суму в розмірі 13953,70 Євро, на що слід зазначити наступне. Ст. 1066 ЦК України передбачає, що банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу укладеного договору банківського вкладу є цивільно-правовими за своїм змістом. Частина 2 статті 1060 ЦК України містить імперативну норму про обов'язок банку видати вкладнику за його першою вимогою та не допускає іншого порядку регулювання даних відносин спеціальним законодавством чи договором. Згідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що 20.05.2014 між ПАТ «Міський комерційний банк» та позивачем було укладено договір банківського вкладу №2630/100/183630 «, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Встановлено, що з 21.11.2014 року ПАТ «Міський комерційний банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та введено тимчасову адміністрацію на період до 21.02.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2014 року позивачем було надіслано засобами поштового зв'язку до ПАТ «Міський комерційний банк» заяву на перерахування коштів (платіжне доручення), згідно якої позивач доручив відповідачу перерахувати всі грошові кошти, що знаходяться на його рахунках, але не менше суми, що гарантована до виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, на його рахунок у ПАТ «Ощадбанк». Відповідно до п.8.1. ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Згідно із п.1.12. «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 р. №22, банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання/примусове списання коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає/недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний:? взяти розрахунковий документ платника/стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком;?надіслати письмове повідомлення платнику/стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «немає/недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку» (додаток 23);?вжити заходів для відновлення своєї платоспроможності. Платник/стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України. Однак, ПАТ «Міський комерційний банк» в порушення зазначених норм чинного законодавства не виконав платіжне доручення та не повідомив [PERSON] про неможливість виконання цього доручення. Вказані дії ПАТ «Міський комерційний банк» призводять до порушення прав позивача.? Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.? Відповідачем в особі його відділення були порушені як загальні норми закону щодо виконання зобов'язань (ст.526 ЦК України), а також спеціальні норми щодо порядку, часу та інших елементів виконання доручень клієнта (п.8.1. ст.8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»), так і умови укладеного між сторонами договору. Відповідно до ст. 16 ЦК України, способом захисту порушеного права може, зокрема, бути примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст.85 Закону України «Про банки і банківську діяльність», протягом дії мораторію:?1) забороняється здійснювати стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення, та вжиття заходів, спрямованих на забезпечення такого стягнення відповідно до законодавства України; 2) не нараховуються неустойка (штраф, пеня), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Відповідно до змінених позовних вимог ніяких штрафних санкцій позивачем до стягнення не заявляється, як і не заявляються інші суми до стягнення. Предметом позову є зобов'язання відповідача виконати дії, а саме перерахувати належні [PERSON] на праві власності гроші на інший поточний рахунок. Грошові кошти на поточному рахунку є власністю відповідача, оскільки відповідно до ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав (в тому числі права власності) є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно. Згідно із ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей», кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Таким чином, безготівкові гроші на поточному рахунку є об'єктом не зобов'язального, а речового права, в даному випадку права власності позивача. Відповідно до ст.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», мораторій - зупинення виконання банком зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) та зупинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань. Змістом розрахункового зобов'язання між сторонами спору є не передача (перерахування) один одному грошової суми (майнового зобов'язання), а виконання відповідачем доручення позивача (що носить немайновий, організаційний характер) щодо переводу коштів на користь третіх осіб, іншими словами позивач за структурою спірного правовідношення не є кредитором стосовно відповідача.? Таким чином, режим тимчасової адміністрації та мораторію у відповідача не є підставою невиконання платіжних доручень клієнта про перерахування коштів з поточного рахунку, а також не може впливати ні на динаміку процесу та на його наслідки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем порушені умови договору строкового банківського вкладу №2630/100/183630 від 20.05.2014 року, а тому позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача перерахувати на р/р [NUMBER] в ПАТ «Ощадбанк» грошову суму в розмірі 13953,70 Євро підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог. Позивач також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 4000,00 грн., на що слід зазначити наступне. Ч. 2 ст. 84 ЦПК України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано угоду про надання правової допомоги №21-08/2014, що не є мотивованим розрахунком відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Крім того, відсутній розрахунок витрат із посиланням на відповідні норми права та відсутнє підтвердження понесених витрат (квитанції, платіжні доручення, чеки інше). Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні вимог стягнення витрат на правову допомогу. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Outcome: approved