Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, вказуючи на те, що відповідач є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] та є споживачем теплової енергії. У зв`язку з несплатою за спожиту теплову енергію станом на 01.03.2020 року має заборгованість в сумі 24720,86 грн., у добровільному порядку заборгованість не погашає. З метою захисту своїх інтересів позивач у жовтні 2019 р. звертався до Іллічівського районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу у видачі якого було відмовлено. Крім основного боргу відповідач має сплатити на користь позивача суму інфляційних витрат за весь час прострочи зобов`язання, яка складає 5675,89 грн., та 3 % річних, які складають 1967,40 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь вказані суми, та судові витрати. На підставі ухвали Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12.05.2020 р. справа була передана на розгляд до Приморського районного суду м. Маріуполя за підсудністю. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Ухвалу суду від 30.06.2020р. про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідачу направлено за визначеною адресою та визначено строк для подання відзиву на позовну заяву. У визначений строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, доказів на спростування вимог, що викладені в позовній заяві в порядку ст. 83 ЦПК України суду не надав. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача Кучерявих С.В. у судове засідання не з`явилася, але нею подано заяву про розгляд справи у її відсутності, задоволення позову, крім того представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася без поважних причин, хоча про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином замовною кореспонденцією, а також оголошенням на офіційному сайті Судова влада України, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала. Приймаючи до уваги думку представника позивача, який не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши докази, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28.02.2008 р. квартира [ADDRESS] , загальною площею 23,5 кв. м., житловою площею 12,6 кв. м. належить на праві приватної власності [PERSON] , право власності зареєстровано за №1239, відповідно до особового рахунку № [NUMBER] , відповідач [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] . (а.с.7). Таким чином судом встановлено, що [PERSON] є власником квартира [ADDRESS] . Згідно відомостей відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб від 05.05.2020 р. №017-99-02-02193 [PERSON] місця реєстрації в м. Маріуполі не має, останнє відоме місце реєстрації проживання в період з 24.11.2009 р. по 27.03.2013 р. [ADDRESS] ( а.с.17). Частина 4 ст.319 та ст.322 ЦК України визначає, що власність зобов`язує і власник несе тягар утримання майна та зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до поданого позивачем розрахунку відповідач має заборгованість за спожиту теплову енергію за період з жовтня 2014 року по 01.03.2020 рік в сумі 24720 гривень 86 копійки (а.с.8). До комунальних послуг згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносяться в тому числі послуги з центрального опалення, постачання гарячої води. Згідно ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно сплачувати квартирну плату та плату за комунальні послуги. За умовами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань приладів обліку води і теплової енергії, або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документу. Виходячи з наведених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач має перед позивачем зобов`язання вносити плату за спожиту теплову енергію, оскільки відповідачем отримувалися надані позивачем послуги, та між сторонами існували фактичні договірні відносини, які регулюються зокрема Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, п. 18 яких передбачений обов`язок споживача сплатити надані йому послуги в термін не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. На зазначені правовідносини поширюється і дія Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутність письмового договору в цьому випадку не позбавляє споживачів обов`язку щодо оплати за надані їм послуги. Суд вважає, що розрахунок боргу, зроблений позивачем, відображує офіційні дані позивача щодо наданих послуг та їх вартості, здійснений з урахуванням опалювальної площі в квартирі відповідача відповідно до діючих тарифів та показників приладів обліку, що підтверджується наданими представником позивача розшифровками нарахувань за період з жовтня 2014 року по 01 березня 20120 року, у зв`язку з чим приходить до висновку про обґрунтованість позову в сумі 24720 гривень 86 копійки, тому позовні вимоги в цієї частині задовольняє. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки встановлений законом обов`язок споживача щодо внесення щомісячної плати за надані комунальні послуги є грошовим зобов`язанням, а відповідач у встановлені строки та належним чином його не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість перед позивачем, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суму інфляційних втрат за період в межах заявлених позовних вимог прострочки зобов`язання за період з жовтня 2014 р. по 01 березня 2020р., яка складає 5675,89 грн., та 3 % річних, які складають 1967,40 грн. (розрахунок інфляційних та 3% річних додається). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, задовольняючи позов, суд стягує з Відповідача на користь Позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2102 гривень. На підставі ст. 64, 68, 162, 179 ЖК України, ст.ст. 7,13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 320, 526, 625 ЦК України, п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, п. 18, 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630,

Outcome: approved