Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Міцар», про визнання права власності та витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 серпня 2008 року між відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт» (надалі - ТОВ «Інтервіамонт») та позивачем укладено Договір комісії (надалі - Договір). Відповідно до умов п.п. 1.1. Договору ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язалось по дорученню позивача за винагороду укласти від свого імені та за рахунок позивача Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, загальною площею 120,4 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS]. При цьому, вартість зазначеної нерухомості повинна бути не дорожче 680 000 грн. 00 коп. Також, згідно п.п. 2.2.1, 2.1.3 та 4.2 Договору ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язано провести необхідну комерційну та переддоговірну роботу й укласти з продавцем Договір купівлі-продажу обумовлений Договором у строк 700 календарних днів з дня набрання чинності цим Договором. Протягом 30 календарних днів ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язаний повідомити позивача про укладення Договору купівлі-продажу та надати позивачеві копію укладеного договору та іншу необхідну документацію. Крім того, ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язано протягом 90 календарних днів після оформлення права власності на об'єкт отриманий за Договором купівлі-продажу та остаточного розрахунку за нього передати оформити належним чином перехід права власності його позивачеві та письмовий звіт про виконання цього договору. На підставі зазначеного та на виконання умов Договору позивач 17 вересня 2009 року перерахував на користь ТОВ «Інтервіамонт» 655 500 грн. 00 коп., у зв'язку з чим, в подальшому, 29 вересня 2009 року на виконання умов Договору ТОВ «Інтервіамонт» було укладено з Товариством з обмеженою відповідальністю «Міцар» (надалі - ТОВ «Міцар») Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (надалі - Договору купівлі-продажу). При цьому, у відповідності до умов п. 1.1 Договору купівлі-продажу ТОВ «Міцар» зобов'язалось передати ТОВ «Інтервіамонт», а останнє зобов'язалось прийняти та оплатити майно, а саме: нежитлові приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літери А) загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться в місті Києві по [ADDRESS] (літера А). Також, згідно із п. 2.1 Договору купівлі-продажу продаж об'єкту нерухомості було визначено за ціною в 609 390 грн. 00 коп. з ПДВ. Таким чином, на підставі Акту прийому передачі приміщень ТОВ «Міцар» було передано, а ТОВ «Інтервіамонт» прийнято об'єкт нерухомості згідно із Договором купівлі продажу. Отже, ТОВ «Інтервіамонт» на виконання умов Договору для позивача та за його кошти було придбано нежитлові приміщення за ціною 609 390 грн. 00 коп. і комісійна винагорода ТОВ «Інтервіамонт» склала 27 422 грн. 55 коп. Разом з тим, в порушення приписів ст. 1022 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) та умов Договору ТОВ «Інтервіамонт» не повідомив позивача про укладення Договору купівлі-продажу та не надав позивачеві копію укладеного договору та іншу необхідну документацію. Також, ТОВ «Інтервіамонт» по теперішній час не передав позивачу та не оформив належним чином на нього перехід права власності на придбану нерухомість, а також не надав письмовий звіт про виконання зобов'язань по Договору. На підставі вищезазначеного позивач вважає, що ТОВ «Інтервіамонт» було не тільки порушено умови Договору, а фактично відбулося не визнання останнім за позивачем права власності на нерухоме майно, яке було придбане ним, у зв'язку з чим та на підставі ст.ст. 525, 526, 321, 392 ЦК України позивач просив позов задовольнити в повному обсязі, визнати за ним права власності на нежитлові приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літера А), загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (літера А), та витребувати їх від ТОВ «Інтервіамонт». Під час розгляду справи в суді за клопотанням представника позивача до участі у розгляді справи в якості співвідповідача залучено Товариства з обмеженою відповідальністю «Лендфонд» (надалі - ТОВ «Лендфонд»). У зв'язку з тим, що ТОВ «Інтервіамонт» було неправомірно здійснено відчуження спірного нерухомого майна на користь ТОВ «Лендфонд», позивач уточнив позовні вимоги та просив, окрім, визнання за ним права власності на нерухоме майно, також і витребувати від ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд» нежитлові приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літера А), загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (літера А). Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях 30 січня та 27 лютого 2014 року позов підтримали та просили задовольнити. В судове засідання 04 березня 2014 року позивач та його представники не з'явилися, від представника позивача [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи. Разом з тим, враховуючи ті обставини, що представники позивача надали свої пояснення в судових засіданнях 30 січня та 27 лютого 2014 року, дана цивільна справа перебуває в провадженні суду з жовтня 2013 року, а дії позивача та його представників свідчать про затягування її розгляду в розумні строки, причини неявки самого позивача в судове засідання суду не повідомлено, суд прийшов до висновку про необхідність та доцільність продовження розгляду справи за відсутності позивача та його представників на підставі наявних в матеріалах справи доказів та письмових і усних пояснень наданих представниками позивача у судовому засіданні 30 січня та 27 лютого 2014 року. Представники відповідачів ТОВ «Інтервіамонт» - Іванченко В.В. і Борисов К.Б. та ТОВ «Лендфонд» - Іванченкор О.С. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вважають його безпідставним та необґрунтованим, оскільки прав позивача зі сторони як ТОВ «Інтервіамонт», так і ТОВ «Лендфонд» не було порушено, оскільки позивачем згідно Договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, укладеного з ТОВ «Лендфонд», відступлено на користь останнього права вимоги та обов'язки, що належали позивачу згідно Договору комісії. Третя особа - ТОВ «Міцар» в судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки представника суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників позивачів та відповідачів, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 20 серпня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт» та [PERSON] було укладено Договір комісії (а.с. 7-9). Відповідно до умов п.п. 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим Договором, ТОВ «Інтервіамонт» зобов'язалось за дорученням позивача за винагороду укласти від свого імені та за рахунок позивача Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень загальною площею 120,4 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (літера А). Вартість об'єкту повинна бути не дорожче 680 000 грн. 00 коп. Також, згідно п.п. 1.2 Договору позивач зобов'язався відшкодувати ТОВ «Інтервіамонт» усі витрати, пов'язані із виконанням даного Договору та сплатити комісійну винагороду 4,5 % від вартості об'єкту. При цьому, п.п. 1.3 Договору передбачено, що ТОВ «Інтервіамонт», виступаючи від свого імені, самостійно укладає Договір купівлі-продажу об'єкту з третьою особою. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, посилаючись на протиправні дії відповідачів, просить визнати за позивачем право власності на нежитлові приміщення № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літера А), загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (літера А), та витребувати це нерухоме майно від відповідачів по справі, оскільки відповідачі не мають законних прав володіти та розпоряджатись зазначеним нерухомим майном. Згідно положень ст. 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. У відповідності до положень ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, 29 вересня 2009 року між позивачем та ТОВ «Лендфонд» було укладено Договір про відступлення права вимоги, згідно з п.п. 1.1 якого, позивач відступив, а ТОВ «Лендфонд» набув право вимоги та обов'язків, що належали позивачу у відповідності до умов Договору комісії від 20 серпня 2008 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Інтервіамонт», зокрема, отримати нежилі приміщення із місцезнаходження: [ADDRESS], загальною площею до 130 кв.м., вартістю об'єкту не дорожче 700 000 грн. 00 коп. або отримати грошові кошти, надані позивачем ТОВ «Інтервіамонт» на виконання Договору в сумі 655 000 грн. 00 коп. (а.с. 42-43). Також, п.п. 1.2 Договір про відступлення права вимоги, серед іншого, визначено, що з моменту набрання чинності цього Договору ТОВ «Лендфонд» одержує право вимагати від ТОВ «Інтервіамонт» належного виконання всіх зобов'язань за Договором. На підставі вищевказаного, листом від 29 вересня 2009 року позивачем було повідомлено ТОВ «Інтервіамонт» про відступлення права вимоги ТОВ «Лендфонд» щодо прав та обов'язків, які існували у позивача по Договору (а.с. 44). Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у відповідності до чинного законодавства України, було відступлено право вимоги по Договору, зокрема, щодо отримання у власність нежитлові приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літера А), загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (літера А). Крім того, 16 листопада 2009 року між ТОВ «Інтервіамонт» та ТОВ «Лендфонд» було укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з № 1 по № 9 (групи приміщень № 15) (літера А), загальною площею 120,40 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, [ADDRESS] (літера А) (а.с. 80-82), про що також свідчить Акт прийому-передачі приміщення від 16 листопада 2009 року та витяг з Державного реєстру правочинів (а.с. 83-85). Слід зазначити, що відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, у судовому засіданні встановлено, що прав позивача зі сторони як ТОВ «Інтервіамонт», так і ТОВ «Лендфонд» порушено не було, оскільки позивачем згідно Договору про відступлення права вимоги від 29 вересня 2009 року, укладеного з ТОВ «Лендфонд», відступлено на користь останнього право вимоги та обов'язки, що належали позивачу згідно Договору комісії. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилались відповідачі як на підставу своїх заперечень щодо позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на ті обставини, що Договір про відступлення права вимоги є неукладеним, так як його сторонами не досягнуто згоди та не відображено в ньому істотної умови, яка визначає ціну договору, оскільки такі обставини спростовуються умовами самого Договору про відступлення права вимоги, згідно п.п. 2.1, 6.4 якого право вимоги, що відступається за цим договором, оцінене сторонами в грошовій сумі, яку зазначено в Додатковій угоді «Ціна» до даного договору, а додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 15, 512, 514, 626, 627, 638, 1011, 1018, 1022 ЦК України та

Outcome: dismissed