Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні і неробочі дні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позов мотивовано тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року, з урахуванням змін, внесених рішенням Апеляційного суду міста Києва від 02 липня 2013 року, залишеними без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року, було ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 184 223 грн. 91 коп., з яких: 173 426 грн. 40 коп. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку; 10 797 грн. 51 коп. - вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку. Разом з тим, після ухвалення Шевченківським районним судом м. Києва рішення від 04 квітня 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 02 липня 2013 року відповідач продовжував порушувати право позивача на отримання належних йому при звільненні грошових сум і лише 08 січня 2014 року фактично розрахувався з позивачем відповідно до вказаних рішень судів. Таким чином, позивач вважає, що за період затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, а саме, з 05 квітня 2013 року по 08 січня 2014 року відповідач повинен виплатити позивачу суму середнього заробітку у розмірі 31 638 грн. 60 коп. Крім того, позивач вказує, що відповідно до розпоряджень відповідача № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року позивач виконував також роботу у відповідача у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24 та 25 січня 2009 року. При цьому, ані під час роботи, ані при звільненні позивача 13 лютого 2009 року відповідач за роботу у вихідні дні, як це передбачено ст. 107 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) з позивачем не розрахувався. Таким чином, позивач вважає, що оскільки дані вимоги раніше позивачем не заявлялись, останній просив стягнути з відповідача 2 008 грн. 40 коп. в якості грошової компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні, а також середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні за період з 09 січня по 13 березня 2014 року у сумі - 8 202 грн. 60 коп. Разом з тим, 13 березня 2014 року відповідачем до суду подано зустрічний позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] про зобов'язання припинити зловживання правами, який був прийнятий 13 березня 2014 року до спільного провадження з первісним позовом. Зустрічний позов мотивовано тим, що позивач за первісним позовом порушує вимоги ст.ст. 9, 13, 16 Цивільного кодексу України, зловживаючи правами, які встановленні в приписах ст.ст. 117, 233 КЗпП України, та порушує ст.ст. 61, 338 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), оскільки, реалізація права на звернення до суду має здійснюватись у визначених межах, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Так, на думку відповідача, позивач свідомо раніше не заявляв вимогу про оплату компенсації за роботу у вихідні дні, розраховуючи на збільшення суми штрафної матеріальної відповідальності роботодавця за 2009-2014 роки з метою незаконного збагачення за рахунок відповідача. При цьому, відповідач зазначає, що вимоги позивача щодо роботи останнього у вихідні та неробочі дні у період кінець 2008 року - початок 2009 року вже були предметом розгляду судом, а факт відсутності роботи позивача у вказаний період встановлений ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року. Крім того, дана вимога вже заявлялась і в процесі розгляду Шевченківським районним судом м. Києва цивільної справи, проте, оскільки це було заявлено в порушення вимог ст. 31 ЦПК України, суд обґрунтовано відмовив позивачу в її розгляді. На підставі зазначеного та враховуючи те, що позивач з метою незаконного збагачення за рахунок відповідача зловживає своїми правами, відповідач просить зобов'язати позивача припинити зловживати своїми правами, а саме припинити вимагати від відповідача виплатити їй 2 008 грн. 40 коп. як оплату (компенсації) за роботу в вихідні дні в період: кінець грудня 2008 року - початок січня 2009 року; 3 180 грн. 60 коп. як середній заробіток з 09 січня по 31 січня 2014 року за час затримки виплати компенсації за роботу у вихідні дні в період: кінець грудня 2008 - початок січня 2009 року; 31 638 грн. 60 грн., як середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 05 квітня 2013 року по 08 січня 2014 року, а також відмовити позивачу в захисті її права вимагати від відповідача сплатити вищевказані суми на підставі ст.ст. 117 та 233 КЗпП України у зв'язку із зловживанням позивачем цими правами та порушенням моральних засад суспільства. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі та просив первісний позов задовольнити. При цьому, проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, необґрунтованість та невідповідність чинному законодавству і, насамперед, Конституції України. Представник відповідача Ширант А.А. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала та пояснила, що підстави та обов'язок сплатити позивачу вихідну допомогу і компенсацію за роботу у вихідні дні були визначені судом у рішенні від 04 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 02 липня 2013 року. Таким чином, після набрання зазначеним рішенням законної сили між сторонами виникли правовідносини щодо його виконання, які регулюються нормами спеціального законодавства, а саме, Законом України «Про виконавче провадження». При цьому, представник зазначив, що рішення суду не було допущено до негайного виконання, а тому відповідно, і строк виконання судового рішення залежить як від дій позивача, так і, відповідно, від дій державної виконавчої служби. Однак, виконавче провадження з виконання вказаного судового рішення було відкрито лише 06 серпня 2013 року за відповідною заявою позивача, а тому, на думку представника відповідача, строк на виконання судового рішення залежав, у тому числі, і від самої позивачки, що в свою чергу виключає вину відповідача, як необхідний елемент притягнення до відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, в будь-якому випадку підстави для стягнення з відповідача суми середнього заробітку, заявленої позивачкою, відсутні. Така сума, якщо будуть встановлені підстави, має визначатися судом з урахуванням обставин справи та принципів достатності і справедливості, зважаючи, що позивач вже отримав компенсацію відповідно до ст. 117 КЗпП України. Крім того, представник також наголошувала, що вимоги позивача стосовно роботи останнього у вихідні та неробочі дні у період кінець 2008 року - початок 2009 року вже були предметом розгляду судом, а факт відсутності роботи позивача у вказаний період встановлений ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року. Таким чином, заявляючи зазначенні вимоги, позивач лише протиправно зловживає правами, які встановленні в приписах ст.ст. 117, 233 КЗпП України та порушує ст. 61 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», третя особа: голова правління Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Жуковська В.Б., про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку(а.с. 26-29). Даним рішенням встановлено, що відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу при звільненні вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку, однак таку виплату в день звільнення не здійснив. У звязку з зазначеним з відповідача на користь [PERSON] стягнуто 184 223 грн. 91 коп., з яких: 173 426 грн. 40 коп. - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з 17 лютого 2009 року по 04 квітня 2013 року; 10 797 грн. 51 коп. - вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року було змінено, а саме доповнено наступним «Суми, що підлягають стягненню з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» на користь [PERSON] підлягають стягненню з вирахуванням та утриманням обов'язкових платежів» (а.с. 30-32). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року вказані рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року та Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2013 року залишено без змін (а.с. 33-35). При цьому, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 06 травня 2011 року Серії [NUMBER] позивачем у звязку з одруженням було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 7). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, як вбачається з розпорядження старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Сачук К.П. від 14 січня 2014 року фактична виплата грошових коштів, належність яких позивачу та винність в їх невиплаті була встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року, відбулась лише 08 січня 2014 року (а.с. 38). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що в період часу з 05 квітня 2013 року по 08 січня 2014 року з боку відповідача допускалось продовження затримки виплати належних позивачеві грошових сум, а саме 10 797 грн. 51 коп. вихідної допомоги. Разом з тим, відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На підставі зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки за період з 05 квітня 2013 року по 08 січня 2014 року права позивача не були відповідачем поновлені, порушення права не було припинене, а виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку у розмірі 31 638 грн. 60 коп., тобто, за період з дня ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 квітня 2013 року до дня фактичного розрахунку 08 січня 2014 року, є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Крім того, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні у розмірі 2 008 грн. 80 коп. та середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні за період з 09 січня по 13 березня 2014 року у сумі - 8 202 грн. 60 коп., слід зазначити наступне. Так, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», третя особа: голова правління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Жуковська Валентина Борисівна, було задоволено частково та позовні вимоги в частині визнання звільнення незаконним та зобов'язання змінити запис про причину звільнення в трудовій книжці задоволено повністю, а у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовлено (а.с. 8-15). При цьому, згідно з даним рішенням, судом було встановлено, що 25 грудня 2008 року письмовим розпорядженням віце-президента банку № 549 від 25 грудня 2008 року «Про впровадження нового продукту та проведення семінарів для співробітників банку» передбачено впровадження нового продукту «Від тисячі до мільйону» і проведення в зв'язку з цим з 27 по 30 грудня 2008 року семінарів по даному продукту для співробітників банку Департаментом управління персоналом та Департаментом змін та інновацій роздрібної мережі ВАТ КБ «Надра». Пунктом 1.1 Розпорядження зобов'язано начальників МРУ, директорів РУ прийняти співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендових площадок продажу з 27 по 30 грудня 2008 року. Пунктом 1.2 Розпорядження зобов'язано направити співробітників на семінари з 27 по 29 грудня 2008 року згідно зі списками. Також, відповідно до письмового розпорядження № 3 від 06 січня 2009 року «Про впровадження нового продукту на площадках продажу» передбачено впровадження нового продукту «Від тисячі до мільйону один крок» з 12 по 28 січня 2009 року. В зв'язку з цим п. 1.1 Розпорядження передбачено обов'язок направити співробітників згідно додатку № 1, а п. 2.1 Розпорядження передбачено прийняти співробітників Управління розвитку персоналу та Центру ефективності роботи ребрендованих площадок продажу. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні не заперечував та визнав те, що Розпорядження № 549, № 3 та додатки до них, є документами, які підтверджують ту обставину, що позивач дійсно направлялась до регіональних управлінь банку та проводив семінари в періоди, вказані в цих Розпорядженнях, а саме - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року, які є неробочими днями. Відтак, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року було встановлено, що на підставі Розпоряджень № 549 та № 3 мало місце виконання робіт позивачкою у вихідні дні 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року. Однак, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2012 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року було скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», третя особа: голова правління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» Жуковська Валентина Борисівна, відмовлено (а.с. 16-21). Проте, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2012 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 липня 2012 року було скасовано, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2012 року в частині задоволення позовних вимог про визнання звільнення незаконним та зобов'язання змінити запис про причину звільнення в трудовій книжці залишено в силі, а в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 22-25). На підстав зазначеного та враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд прийшов до висновку, що на підставі Розпоряджень відповідача № 549 від 25 грудня 2008 року та № 3 від 06 січня 2009 року мало місце виконання робіт позивачем у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року. Разом з тим, відповідно до ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами статті 107 цього Кодексу. Також, положеннями ст. 107 КЗпП України визначено, що робота у святковий і неробочий день (ч. 4 ст. 73) оплачується у подвійному розмірі: відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, відповідач при звільненні позивача 17 лютого 2009 року та до сьогоднішнього часу не виплатив позивачу компенсацію за роботу останнього у вихідні дні - 27, 28 грудня 2008 року, 17, 18, 24, 25 січня 2009 року. Проте, згідно вимог ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. При цьому, як вже зазначалось вище вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведенні у позовній заяві (а.с. 51-52), вважає, що задоволенню також підлягають і позовні вимоги в частинні стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за роботу у вихідні дні у сумі 2 008 грн. 40 коп. та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації з 09 січня по 13 березня 2014 року у сумі 8 202 грн. 60 коп. При цьому, судом не беруться до уваги посилання представника позивача на ті обставини, що позивач зловживає своїми правами з метою незаконного збагачення за рахунок відповідача, оскільки зверненню позивача до суду з даним позов, як встановлено в судовому засіданні, передувало допущене порушення з боку відповідача законодавства про оплату праці, а згідно вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення грошової компенсації за роботу у вихідні і неробочі дні та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, щодо позовних вимог за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] про зобов'язання припинити зловживання правами слід зазначити наступне. Як вбачається у своїх позовних вимогах відповідач просить суд зобов'язати позивача припинити зловживати своїми правами, а саме припинити вимагати від відповідача виплатити їй 2 008 грн. 40 коп., як оплату (компенсації) за роботу в вихідні дні в період кінець грудня 2008 - початок січня 2009 року; 3 180 грн. 60 коп., як середній заробіток з 09 січня по 31 січня 2014 року за час затримки виплати компенсації за роботу у вихідні дні в період кінець грудня 2008 - початок січня 2009 року; 31 638 грн. 60 грн., як середній заробіток за час затримки розрахунку в період з 05 квітня 2013 року по 08 січня 2014 року, а також відмовити позивачу в захисті її права вимагати від відповідача сплатити вищевказані суми на підставі ст.ст. 117 та 233 КЗпП України у зв'язку із зловживанням позивачем цими правами та порушенням моральних засад суспільства. Однак, відповідно до положень ч.ч. 1, 5 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. При цьому, у відповідності до положень ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Крім того, згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. З огляду на вказані норми закону, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом не відповідають визначеним законом способам захисту судом цивільних прав та інтересів, не ґрунтуються на вимогам закону, у тому числі суперечать положенням ч.ч. 1, 5 ст. 55 Конституції України, у звязку з чим не підлягають задоволенню. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 418 грн. 60 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: approved