Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 11 вересня 2006 року укладений кредитний договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 6500 грн., а відповідач [PERSON] взяла зобовязання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобовязання не виконала. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 67\~698.53 грн., з яких заборгованість по одержаному кредиту 6499.50 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 54199.10 грн., а також штрафні санкції: пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 3300 грн., штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 3199.93 грн. (процентна складова) та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, звернувшись до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, уповноваживши [PERSON] представляти її інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, тільки в частині заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6499.50 грн., відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 8418 грн. 30 коп. Також надав суду заяву про застосування при розгляді справи по суті строку позовної давності до вимог про стягнення пені. У задоволенні вимог про стягнення штрафів просив відмовити, з тих підстав, що вказані позовні вимоги суперечать ст. 61 Конституції України. . Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не зявились. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 вересня 2006 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н. За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 6500 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22.80% річних. Позичальник зобовязувався забезпечити повернення кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено що позивач зобовязання перед відповідачем по кредитному договору виконав, а відповідач взяті на себе зобовязання не виконала. Станом на 30 вересня 2017 року заборгованість відповідача перед позивачем по одержаному кредиту становить 6499 грн. 50 коп. , яка визнається відповідачем та підлягає стягненню на користь позивача. Заборгованість по процентам за користування кредитом станом на 30 вересня 2017 року позивач обраховує у розмірі 54199 грн. 10 коп. . Відповідач та її представник не надали суду належних доказів того, що заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами нарахована позивачем невірно. Наданий представником відповідача розрахунок заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами з 01.01.2015 року не є належним доказом невірного нарахування відсотків позивачем. Пунктом 5.5.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що за несвоєчасне виконання боргових зобов»язань держатель кредитної картки сплачує проценти за користування кредитними коштами у збільшеному розмірі по підвищеній процентній ставці, розмір яких визначається тарифами банку. Із наданого розрахунку заборгованості убачається, що станом на 01.01.2007 року процентна ставка за користування кредитними коштами відповідно до встановлених тарифів становила 36% річних , а за прострочену заборгованість 72% річних, з 01.01.2013 року процентна ставка становила 30% річних та її з 01.01.2013 року за прострочену заборгованість не збільшувався, з 01.09.2014 року процентна ставка становила 34.8 % річних та її розмір не збільшувався, з 01.04.2015 року процентна ставка становила 43.2 % річних та її розмір не збільшувався. Оскільки із наданого відповідачем розрахунку заборгованості по процентам розмір процентної ставки за користування кредитними коштами не відповідає умовам договору в частині встановлених тарифів банку, за вказаний у розрахунку період, розрахунок виконаний не фахівцем у вказаній галузі , суд не може прийняти розрахунок заборгованості по процентам за користування кредитом, що зроблений представником відповідача, як доказ спростування розміру нарахованої позивачем заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. Отже сума заборгованості за процентами за користування кредитними коштами підлягає стягненню у повному обсязі. У звязку з простроченням зобовязання позивач обрахував відповідачу пеню за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2017 року у розмірі 3300 грн. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з даних розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитом відповідачем здійснено 23 листопада 2014 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом у листопаді 2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за кредитом та відсотків, але з пропуском річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач звернувся до суду з пропуском річного строку позовної давності до вимог про стягнення пені, відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, з відповідача на користь позивача пеню необхідно стягнути в межах річного строку в сумі 500 грн. Позивачем також нараховано відповідачу штрафи: штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 3199.93 грн. (процентна складова). Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порядку й строків погашення кредиту суперечить частині першій статті 61 Конституції України. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. У звязку із вище викладеним , не підлягають стягненню з відповідача нараховані позивачем штрафи. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial