Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання Договору фінансового лізингу № 01072 від 06 березня 2018 року недійсним, стягнення 30\~000 гривень сплачених в якості авансового платежу, 240 гривень комісії банку та 2\~000 гривень витрат на юридичну допомогу. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що в березні 2018 року в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж відповідачем автомобілів марки ВАЗ 2170 за 95\~000 гривень, а 06 березня 2018 року уклав Договір фінансового лізингу № 01072 та сплатив на користь відповідача в якості авансу 30\~000 гривень. Після детального вивчення тексту Договору позивач виявив, що предметом Договору є автомобіль марки Ravon Gentra за ціною 284\~700 гривень, а не ВАЗ 2170 за 95\~000 гривень. У вказані в Договорі строки позивач не отримав автомобіль та вважає з посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що його умови є несправедливими з огляду на те, що в Договорі виключені та обмежені права лізингоотримувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості; значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також позивач посилається на те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, та в договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 5.8 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Також вважає, що всупереч положень ст.ст. 799, 806 ЦК України договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений. В судовому засіданні [PERSON] свої вимоги підтримав з підстав, викладених в позові та у відповіді на відзив. Додатково пояснив, що мав намір придбати у відповідача автомобіль «Лада-Пріора» за 93\~000 гривень, у звязку з чим уклав договір на сплатив 30\~000 гривень в якості авансу. Уважно ознайомившись зі змістом договору він зрозумів, що його умови є несправедливими, оскільки предметом договору є автомобіль, який значно дорожче, ніж той що позивач хотів придбати. Просив задовольнити його вимоги в повному обсязі. Згідно поданого відзиву на позов (а.с.48-58) ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» позовні вимоги не визнало з посиланням на наступні обставини. Вважають, що позивачем неправильно розтлумачено норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановлено в чому саме полягає несправедливість окремих положень договору і не вказано чи є зазначені обставини підставою для зміни або визнання недійсним договору. Вважають, що під час укладання договору сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, а сам договір є договором фінансового непрямого лізингу, а не змішаним договором. Тому вимоги щодо нотаріального посвідчення є неправомірними. Відповідач вважає, що посилання позивача стосовно несправедливості умов договору, які завдають шкоди позивачу не відповідають дійсності і не підтверджуються поясненнями позивача та доказами по справі. Позов спрямований на наведення необєктивних тлумачень, що суперечать чинному законодавству України. Спірний договір фінансового лізингу укладений з дотриманням вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений в письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійним. Стосовно вимог позивача про стягнення 240 гривень, вважали, що вказана сума не є збитками, оскільки сплачені [PERSON] за послуги банку. Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи (а.с.81), в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, у звязку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірні відносини сторін регулюються положеннями ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так,\~Законом України\~«Про фінансовий\~лізинг» визначено\~фінансовий лізинг\~як вид\~цивільно-правових\~відносин,\~що виникають\~із договору\~фінансового лізингу.\~За договором\~фінансового лізингу\~лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до\~ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»\~відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями\~Цивільного кодексу України\~про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~06\~березня 2018\~року між\~позивачем та\~відповідачем було\~укладено договір\~№01072\~фінансового лізингу,\~предметом якого\~є транспортний\~засіб \~Ravon\~Gentra\~за ціною\~284\~700\~гривень (а.с.8-15).Доказів стосовно того, що сторони дійшли згоди, або здійснювали обговорення в якості предмету лізингу автомобіль марки ВАЗ 2170 за 95\~000 гривень суду не надано, та не доведено позивачем. За умовами укладеного Договору ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 6\~392 гривні 98 копійок (п.10.2 Договору). Договір фінансового лізингу передбачає право [PERSON] отримати авто у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно пункту 1.7 договору автомобіль передається у користування не пізніше 90 робочих днів з моменту сплати на рахунок товариства комісії за організацію Договору; Авансового платежу в розмірі 25 % вартості предмета лізингу. 06 березня 2018 року позивачем на користь ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» були сплачені кошти згідно укладеного договору в загальній сумі 30\~000 гривень 00 копійок (а.с.17). Однак, протягом 90 днів предмет лізингу не був переданий позивачеві. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Судом встановлено, що спірний Договір фінансового лізингу містить в собі елементи договору оренди (найму), які містяться в ст. 5 Договору, а також містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу, які містяться в ст.ст.3,4 спірного Договору, що також випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Тому суд приходить до висновку про те, що спірний Договір №01072 є змішаним за своєю правовою природою, а висновок про такий вид договору ґрунтується на висновках Верховного Суду України, викладених в постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, який зробив його не щодо конкретного оспорюваного договору, а стосовно виду таких договорів. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а згідно ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно \~до \~статей \~215\~ та\~ 216\~ ЦК\~ суди\~розглядають \~справи \~за \~позовами:\~ \~про \~ визнання\~ \~оспорюваного правочину\~недійсним і\~застосування наслідків\~його недійсності,\~про застосування\~наслідків недійсності\~нікчемного правочину. Вимога\~про \~ встановлення\~ \~нікчемності \~ правочину\~ підлягає\~розгляду в\~разі наявності\~відповідного \~спору.\~ Такий\~ позов\~ може\~пред'являтися\~ \~окремо,\~ без\~ застосування\~ наслідків\~ недійсності\~нікчемного правочину.\~У цьому\~разі в\~резолютивній частині\~судового рішення\~суд вказує\~про нікчемність\~правочину або\~відмову в\~цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу від 06 березня 2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» нотаріально посвідчено не було. Посилання відповідача у відзиві стосовно того, що спірний договір не є змішаним, не приймаються судом, а також спростовуються його ж поясненнями стосовно наявності в спірному договорі елементів договору оренди (а.с.53), а тому такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Суд вважає, що укладений договір є нікчемним у звязку з відсутністю його нотаріального посвідчення, а тому визнання його недійсним судом не вимагається. Позивач не заявив вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Судом під час розгляду справи було встановлено, що згідно з умовами Договору фінансового лізингу позивачу надано право вибору продавця предмету договору (п.1.4, п.3.4.9), а також надано право розірвання договору (п.12.3), передбачено солідарну відповідальність лізингодавця за якість предмету лізингу (п.1.5). Пунктом 5.8 договору, на який посилається позивач передбачено, що відповідач не несе відповідальності лише за характеристики та придатність предмету лізингу для будь-якої мети, а не за його якість. Водночас судом встановлено, що згідно з оспорюваним договором фінансового лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до отримання предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. За таких обставин суд приходить до висновку що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків і завдає шкоди споживачеві, а тому такі умови договору є несправедливими в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно Розпорядження №4610 від 21 грудня 2017 року Національної Комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, вказана комісія постановила видати ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а саме на надання послуг фінансового лізингу (а.с.55). Однак до матеріалів справи копію такої ліцензії надано не було, а тому суд позбавлений можливості дійти висновку про її наявність у відповідача на момент укладення спірного договору. Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору фінансового лізингу від 06 березня 2018 року та в частині стягнення з відповідача авансового платежу в розмірі 30\~000 гривень як наслідку його недійсності. Вирішуючи питання стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача 240 гривень в якості збитків, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказана сума є витратами за послуги банку під час проведення фінансової операції та не вважається збитками. Стосовно вимог позивача про стягнення 2\~000 гривень витрат на юридичну допомогу, то суд вважає, що вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), а відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору, а розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу регламентовано ст. 137 ЦПК, згідно якої за результатами розгляду справи витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем до матеріалів справи в якості доказів надання правничої допомоги адвокатом надано Угоду про надання юридичних послуг № 12/03/18 від 12 березня 2018 року, укладену між позивачем та ТОВ «Дефенсор», а також квитанцію про сплату на користь вказаного товариства 2\~000 гривень (а.с.21-22). Доказів щодо надання правничої допомоги позивачу саме адвокатом суду не надано, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, суд оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору їх достатності і взаємного зв'язку у їх сукупності, вважає, що існують підстави для часткового задоволення позову. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 вказаної статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачем предявлено вимоги, як споживачем послуг, тому відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням його прав. Тому, у звязку із частковим задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial