Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Гранд Де Тур», відповідно до якого просив суд поновити його на посаді заступника директора з туризму ТОВ «Гранд Де Тур», стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за період з 10.11.2011 р. по 04.05.2016 р. в розмірі 76253,33 гривні, заробітну плату за час вимушеного прогулу з період з 04.05.2016 р. по день ухвалення рішення, компенсації, передбачені Законом України «Про оплату праці». Також позивач просив допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі місячного платежу. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 10.01.2011 р. позивач працював на посаді заступника директора з туризму ТОВ «Гранд Де Тур» на підставі наказу № 03-к і йому була встановлена заробітна плата в розмірі посадового окладу згідно штатного розкладу. Згідно усної домовленості відповідач взяв зобов»язання сплачувати комісійну винагороду за залучення нових клієнтів, а також премії. Факт роботи на посаді підтверджується власноручним записом директора товариства Кучеренко Д.Г. в трудовій книжці., а також індивідуальними відомостями про застраховану особу, візитними картками Позивач зазначає, що відповідачем за весь період роботи не була йому виплачена заробітна плата в зв»язку з чим в лютому 2017 року він звернувся з заявою до директора Товариства про виплату заборгованості по заробітній платі. На своє звернення директор ТОВ «Гранд Де Тур» повідомила, що заробітна плата йому не нараховувалась, оскільки він виконував свою роботу на добровільних засадах, та повідомила про його звільнення. Позивач заперечує факт подання ним заяв про працевлаштування на добровільних засадах та про звільнення, в зв»язку з чим вважає звільнення незаконним, в зв»язку з чим підлягає поновленню на посаді. Крім того, посилаючись на положення ст.235 КЗпП України позивач просить при вирішенні питання поновлення на роботі стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та заборгованість по заробітній платі. В ході судового розгляду позивач підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки будь-яких заяв про звільнення та зарахування його на посаду і виконання роботи на добровільних засадах він не писав. Крім того, позивач зазначає про те, що за весь час його роботи відповідач не виплатила йому заробітну плату чим порушила вимоги законодавства про оплату праці. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, зазначаючи на те, що позивача було прийнято на роботу до ТОВ «Гранд Де Тур» з 03.01.2012 р. за сумісництвом на громадських засадах і будь-якого наказу № 03-к від 10.01.2011 р. не існує, а записи, внесені до трудової книжки позивача викликають сумніви в їх достовірності, оскільки в ній містяться запис про роботу позивача в ТОВ «Гранд Де Тур» з 2002 р., хоча Товариство створено лише в 2007 році. Крім того, відповідно до поданих позивачем письмових доказів він не перебував у трудових відносинах з організацією, яка видала трудову книжку, яку позивач надає на огляд. Знаходження оригіналу трудової книжки у позивача підтверджує факт його працевлаштування за сумісництвом. Оскільки позивач протягом свого працевлаштування в ТОВ «Гранд Де Тур» не з»являвся на роботі та не виконував будь-яких обов»язків, заробітна плата йому не нараховувалась, що не суперечить вимогам законодавства і підтверджується табелями обліку робочого часу. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд важає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі заяви [PERSON] про зарахування його на посаду заступника генерального директора ТОВ «Гранд Де Тур» з 03.01.2012 р. за сумісництвом, позивач був призначений на посаду на громадських засадах за сумісництвом (наказ № 1-к від 03.01.2012 р.). 18.04.2016 р. позивач подав заяву про звільнення його з посади заступника генерального директора за сумісництвом за власним бажанням, про що видано наказ № 1/16 від 04.05.2016 р. [PERSON] заперечував проти написання ним зазначених заяв про зарахування на посаду за сумісництвом та звільнення з роботи, однак в ході розгляду справи будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надав та будь-яких клопотань про сприяння в їх отриманні не заявляв. Звертаючись до суду позивач зазначає, що він був зарахований на посаду заступника директора з туризму з 10.01.2011 р., що підтверджується записом в трудовій книжці. Однак, суд критично відноситься до даного письмового доказу і не може прийняти його до уваги, оскільки трудова книжка, оригінал якої знаходиться у позивача і був наданий на огляд суду, містить записи про те, що [PERSON] перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Гранд Де Тур» з 17.06.2002 р., хоча відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «Гранд Де Тур» зареєстровано як юридична особа лише 02.07.2007 р. Крім того, зазначена трудова книжка була видана організацією, з якою позивач не перебував в трудових відносинах, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими позивачем для огляду суду. Також зазначені відомості підтверджують відсутність будь-яких трудових відносин між сторонами у спорі до 03.01.2012 р. Суд також не може прийняти до уваги посилання позивача на те, що йому нічого не було відомо про звільнення, а також, що робота ТОВ «Гранд Де Тур» була його основним місцем роботи, оскільки оригінал трудової книжки знаходиться у позивача, і зазначені обставини також спростовуються відомостями про застраховану особу, з яких судом було встановлено, що в спірний період позивач працював ще в Київському національному університеті технології і дизайну та в Інституті вищої освіти Національної академії педагогічних наук, де йому нараховувалась заробітна плата. Будь-яких інших підстав для поновлення на роботі, крім того, що позивачем на подавалась заява про звільнення, останній при зверненні до суду не зазначає, однак, зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому підстав для поновлення [PERSON] на посаді суд не вбачає, в зв»язку з чим не можуть бути задоволені і вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення якого передбачено положеннями ст.235 КЗпП України у разі поновлення незаконно звільненого працівника на посаді. Також не можуть бути задоволені вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі з 10.01.2011 р., виходячи з наступного. Згідно з ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Зазначені положення закріплені також ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Тобто, заробітна плата фактично нараховується за виконану роботу. Позивач не довів факт виконання ним будь-якої роботи за час працевлаштування в ТОВ «Гранд Де Тур» належними доказами. Наявність візитівок або ж фотосвітлин не підтверджують факт виконання трудових обов»язків. Натомість відповідачем надані суду Табелі обліку робочого часу, які підтверджують відсутність позивача на роботі. Закон покладає обов»язок доказування на сторони у справі. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести т обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Позивач ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи не надано будь-якого належного та допустимого доказу на підтвердження незаконності свого звільнення та наявності у відповідача обов»язку нарахувати та виплатити йому заробітну плату за період з 10.01.2011 р.. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, зважаючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження порушення свого права з боку відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed