Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виділення в натурі частки із спільної сумісної власності, а саме просив визнати за ним право власності на 1/3 частину магазину з кафетерієм та літнім майданчиком розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також виділити йому у власність 1/3 частку спільного майна - магазину з кафетерієм та літнім майданчиком розташованого за адресою: [ADDRESS] . 22.08.2017 року ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Чулупа О.С. відкрито провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.12.2020 року № 1022 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Черенкову Н.П. Справу передано судді Черенковій Н.П. 16.01.2021 року . Ухвалою від 16.01.2021 року суддею Черенковою Н.П. прийнято до свого провадження дану справу, ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Позивачем до суду подано заяву про залишення без розгляду позовної заяви в частині виділення [PERSON] у власність 1/3 частку спільного майна - магазину з кафетерієм та літнім майданчиком розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 15.04.2021 року вище вказану заяву задоволено, позов в частині виділення [PERSON] у власність 1/3 частку спільного майна залишено без розгляду, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Відповідачі до підготовчого судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши письмові матеріали справи доходить до наступних висновків. [PERSON] є співвласником разом з [PERSON] та [PERSON] нежитлової будівлі, а саме: магазину з кафетерієм та літнім майданчиком розташованого за адресою: [ADDRESS] . Зазначена нежитлова будівля належить сторонам на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.03.2005 року, виданого на підставі Рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 23.03.2005 року №382, та зареєстроване у ММБТІ за №471 від 25.03.2005 року. У вищевказаному свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 25.03.2005 року не визначені розміри часток, що належать кожному із співвласників даної нежитлової будівлі. Згідно із частиною 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Зі змісту ст.357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У частинах 1, 2 ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Частинами 1, 2ст.370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено, що частки в нежитловій будівлі, а саме: магазині з кафетерієм та літнім майданчиком розташованого за адресою: [ADDRESS] , не були визначені. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа вправі звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. При цьому одним зі способів захисту цивільних прав і інтересів виступає визнання права. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Задовольняючи позов суд враховує положення вказаних вище норм законодавства про рівність часток, а також ту обставину, що жодних інших домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, жодних доказів щодо домовленостей про інший розмір часток суду не представлено. За таких обставин, суд доходить до висновку, що обставини справи, викладені у позовній заяві знайшли своє підтвердження в письмових матеріалах справи, а отже позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved