Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, мотивуючи свої вимоги тим, що його на підставі наказу Міністерства інфраструктури України №47-О від 21.06.2018 «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», призначено виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний». 04.11.2019 о 16.00 год. на електронну адресу ДП «МТП «Южний» надійшов електронний лист, який складався з двох сторінок копії наказу Міністерства інфраструктури України №26-Ос від 01.11.2019 «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний», у п.1 якого вказано: «Звільнити [PERSON] , виконуючого обов`язки директора державного підприємства відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Цей же наказ надійшов поштою на адресу ДП «МТП Южний» 11.11.2019 за вх.№33/31. Згідно відмітки поштового штемпелю на конверті, наказ було відправлено тільки 05.11.2019. Отримавши 04.11.2019 електронний лист з копією наказу, виконуючий обов`язки директора ДП «МТП Южний» [PERSON] у терміновому порядку видав наказ з особового складу від 04.11.2019 №1206-ос про звільнення [PERSON] виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» з 04.11.2019, який на наступний день був скасований на підставі наказу №1373 від 05.11.2019 за підписом тимчасово виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Южний» [PERSON] . У період з 31 жовтня по 04 листопада 2020 року включно позивач перебував на лікарняному, а з 05.11.2019 по 08.11.2019 знаходився у відпустці, погодженої з Міністерством інфраструктури України у встановленому порядку. В наказі підставою для звільнення [PERSON] , виконуючого обов`язки директора державного підприємства «МТП «Южний» вказано п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до Закону. Якщо ж строковий договір, укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку. В даному випадку, строковий трудовий договір (контракт) з позивачем не укладався. Отже, звільнення з роботи [PERSON] , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним. У п.2 наказу зазначено: «Директорату морського та річкового транспорту, державному підприємству «Морський торговельний порт «Южний» забезпечити ознайомлення [PERSON] з цим наказом під особистий підпис, про що проінформувати у тижневий строк Управління кадрової служби з наданням підтвердних документів. Станом на 29.11.2019 під особистий підпис позивача з наказом не ознайомили. 01.11.2019 позивач знаходився у відрядженні у м. Києві, зокрема в Міністерстві інфраструктури України, для виконання виробничих завдань підприємства. Під час його перебування 01.11.2019 (дата видання наказу) протягом дня в Міністерстві інфраструктури України, Директоратом морського та річкового транспорту Міністерства інфраструктури України не забезпечено ознайомлення [PERSON] з цим наказом під особистий підпис та взагалі не доведено до його відома існування наказу щодо звільнення позивача. 06.12.2019 позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Міністерства інфраструктури №26-0с від 01.11.2019. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 12.12.2019 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову - відмовлено. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 03.04.2020 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, витребувано у ДП «МТП «Южний» письмові відомості про середньомісячну заробітну плату [PERSON] , обчислену виходячи за останні два календарних місяці роботи, що передували його звільненню з посади виконуючого обов`язки директора ДП «МТП Южний» на підставі наказу Міністерства інфраструктури України №26-Ос від 01.11.2019. 24.04.2020 від представника відповідача Міністерства інфраструктури надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого наказом Мінінфраструктури від 21.06.2018 №47-О «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» призначено [PERSON] з 23.06.2018 виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління. На посаду директора ДП «МТП «Южний» позивач ніколи не призначався. Він забезпечував виключно виконання обов`язків директора підприємства. Наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» звільнено [PERSON] , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» з роботи 04.11.2019, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Ураховуючи те, що за умовами спірного трудового договору строк цього договору закінчується у випадку прийняття відповідного рішення Мінінфраструктури, вважають, що у рамках даного судового спору охоронюваний законом інтерес позивача не порушено, а він прагне користуватися благом, на яке він легітимного дозволу ніколи не мав, оскільки трудовий договір між ним, як директором ДП «МТП «Южний», та Мінінфраструктури у встановленому законодавством порядку не укладався, докази протилежного позивачем не надано. Таким чином, між Мінінфраструктури та [PERSON] укладено строковий трудовий договір, термін дії якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління. За таких обставин відсутні підстави вважати, що укладений між позивачем і відповідачем трудовий договір носить характер безстрокового. Згідно листа Міністерства соціальної політики щодо закінчення строкового трудового договору від 31.01.2012 №30/13/133-12 звільнити працівника у зв`язку із закінченням строкового трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у ст.ст.40, 41 КЗпП. Припинення трудового договору по закінченні строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору по закінченню строку, на який він був укладений. Вирішуючи питання щодо неоднакового застосування ч.3 ст.40 КЗпП та п.4 ч.1 ст.36 КЗпП у постанові від 23.01.2013 у справі №6-127цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок, що відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 с.1 ст.36 КЗпП, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст.40, 41 цього Кодексу. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст.40, 41 КЗпП, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Виходячи з нормативного тлумачення п.п.4, 8 ч.1 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41 та ст.ст.40, 41 КЗпП на припинення трудового договору з працівником із підстав, передбачених контрактом (п.8 ч.1 ст.36 КЗпП), у не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення чю3 ст.40 КЗпП не поширюється. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд України у постанові від 26.12.2012 у справі №6-156цс12. Такий висновок у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК є обов`язковим для всіх судів України. Крім того, діючим трудовим законодавством України на осіб, працюючих за строковими трудовими договорами, у випадку припинення трудових відносин за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП не поширюються гарантії захисту працівника, передбачені ч.2 ст.40 КЗпП України. Ч.1 ст.235 КЗпП містить імперативний припис про поновлення працівника на попередній роботі виключно у разі його звільнення без законної підстави. Водночас, вимоги про стягнення з ДП «МТП «Южний» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі. Правове регулювання призначення працівника виконуючим обов`язки здійснюються на підставі КЗпП України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965 №30/39 (у редакції від 11.12.1986), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України. Призначення працівника виконуючим обов`язки на вакантну посаду, як правило, не допускається. Це можливо лише за посадою, на яку призначення здійснюється вищим органом управління. Оскільки між Мінінфраструктури та [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту прийняттям відповідного рішення уповноваженим органом управління, а у встановленому законодавством порядку позивач не був призначений на посаду директора підприємства, тому його звільнення з урахуванням змісту наказу про призначення відповідає п.2 ч.1 ст.36 КЗпП. Дана позиція кореспондується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постанові 30.10.2019 у справі №310/2284/17. У зазначеній постанові Верховний Суд також зазначає, що посада виконуючого обов`язки директора у штатному розписі державного підприємства відсутня, тому поновлення позивача на цій посаді у зв`язку із закінченням строку перебування на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства, є необґрунтованим. Враховуючи заявлені Мінінфраструктури доводи та висновки судів касаційної інстанції щодо застосування п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, вважають, що при звільненні [PERSON] . Мінінфраструктури не порушено жодної норми законодавства, а тому правових підстав для задоволення позову не вбачається. 13.05.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив Міністерства інфраструктури України, згідно якої з викладеною у відзиві позицією позивач та його представник не погоджуються повністю. Мотиви відповідача вважають такими, що не ґрунтуються на системному аналізі норм трудового законодавства України, не відповідають фактичним обставинам справи та правовій природі спірних трудових відносин [PERSON] , спростовуються актуальними правовими висновками Верховного Суду. Висновок відповідача про строковий характер трудових відносин позивача є помилковим. Як було зазначено у позовній заяві, строковий трудовий договір з [PERSON] ніколи не укладався. Тому, у відповідача не було законних підстав видавати наказ про звільнення з посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. У відзиві Мінінфраструктури України зазначає, що з позивачем укладений строковий трудовий договір, однак, не вказує, які саме передбачені ч.2 ст.23 КЗпП України обставини (характер роботи, умови її виконання, інтереси працівника чи інші випадки, передбачені законодавчими актами) стали підставою для укладення з ним строкового договору. Посада директора порту, в тому числі з формуванням «виконуючий обов`язки», передбачає виконання роботи постійного характеру, зокрема, зі Статуту ДА «МТП «Южний», штатного розпису, посадової інструкції директора порту не вбачається, що виконання функцій директора державного підприємства обумовлено певними умовами. Зокрема, п.8.2 Статуту ДП «МТП «Южний» передбачено, що на час відсутності директора (відпустка, відрядження, тимчасова непрацездатність) його обов`язки виконує перший заступник директора. У разі відсутності директора та першого заступника директора, обов`язки директора виконує інший заступник директора, що свідчить про виконання директором роботи постійного характеру. Крім того, станом на час оформлення трудових відносин [PERSON] не мав зацікавленості у встановленні трудових відносин на певний строк. У розумінні позивача, призначення на посаду виконуючим обов`язки директора порту на період «до прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління» має інший зміст, ніж зазначає відповідач, а саме: до моменту прийняття відповідного рішення щодо затвердження [PERSON] на цій посаді постійно, без формування «виконуючий обов`язки». Своєї згоди щодо укладення строкового трудового договору позивач ніколи не надавав. Верховний суд зазначає, що укладення строкового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим (постанова ВС у справі №310/2284/17 від 30.10.2019). Призначення працівника виконувачем обов`язків можливе до затвердження його на цій посаді вищим органом управління на строк не більше двох місяців. Якщо ж працівник виконує обов`язки більше двох місяців, є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа й не було видано. Таким чином, продовження ним роботи на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» у строк більше трьох місяців, з 23.06.2018 до 04.11.2019, тобто протягом одного року і чотирьох з половиною місяців, переконливо вказує на факт допуску його роботодавцем до роботи на постійній основі, за правилами саме безстрокового трудового договору, для виконання однієї і тієї ж роботи. При цьому, Міністерство не враховує положення ч.2 ст.39-1 КЗпП України, відповідно до якого трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Відмічають, що оспорюваний наказ від 01.11.2019 про звільнення позивача не містить жодних фактичних підстав для звільнення. Будь-які висновки про недоцільність подальшого перебування [PERSON] на цій посаді відсутні. Судова практика, на яку посилається відповідач, а саме постанова колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2019 по справі №310/2284/17, не може бути підставою для відмови в позові. Звертає на себе той факт, що постанова не містить такої структурної частини, як висновки про правильне застосування норм права. Крім того, після ухвалення даної постанови, а саме 27.01.2020, Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду по справі №654/941/17 прийнято постанову, якою застосовано інший підхід до визначення правового статусу виконувачів обов`язків. Підставою передання справи №654/941/17 на розгляд Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду слугувало застосування судом касаційної інстанції у різних палатах принципово різного підходу до вирішення схожих справ щодо поновлення звільненого працівника на посаді виконуючого обов`язки, що й викликало необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду подібних спорів Верховним Судом (ухвала Верховного Суду по вказаній справі від 15.05.2019). Посилання Мінінфраструктури на те, що за діючим трудовим законодавством України на позивача, у випадку припинення трудових відносин за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, не поширюються гарантії захисту працівника, передбачені ч.3 ст.40 КЗпП України, щодо заборони звільнення у період перебування працівника на лікарняному та у відпустці не відповідають дійсності. Таким чином, як зазначено у позовній заяві, звільнення [PERSON] з посади відбулося всупереч нормам трудового законодавства, як за відсутності законних підстав для звільнення, так і з порушенням встановленого законом порядку. Доводи відповідача не можуть слугувати підставою для відмови у позові. 05.06.2020 від представника відповідача ДП «МТП «Южний» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої ДП «МТП\~«Южний» не\~визнає позовні\~вимоги [PERSON] ,\~вважає їх\~безпідставними та\~необґрунтованими.\~Наказом Мінінфраструктури\~від 21.06.2018\~№47-0\~«Про керівника\~державного підприємства\~«Морський торговельний\~порт «Южний\~призначено [PERSON] \~з 23.06.2018\~виконуючим обов`язки\~директора ДП\~«МТП «Южний»\~на період\~до прийняття\~відповідного рішення\~Уповноваженим органом\~управління на\~підставі заяви\~та доповідної\~записки директора\~Департаменту реформування\~та функціонування\~морського та\~річкового транспорту\~О.\~Басюка від\~20.06.2018\~№ 545/7/18-18.\~Відзначають,\~що термін\~«тимчасово виконуючий\~обов`язки» свідчить,\~насамперед,\~про те,\~що йдеться\~про особу,\~яка працює\~не на\~постійній основі.\~На посаду\~директора ДП\~«МТП «Южний»\~ [PERSON] \~призначено не\~було,\~він лише\~забезпечував тимчасове\~виконання обов`язків\~директора цього\~підприємства до\~прийняття відповідного\~рішення Уповноваженим\~органом управління.\~Надавши згоду\~на призначення\~виконуючим обов`язки\~директора ДП\~«МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління, [PERSON] мав чітко усвідомлювати, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до прийняття відповідного рішення, а відтак може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу Уповноваженого органу управління державним підприємством. Наголошують, що окремими нормативно-правовими актами України, встановлено спеціальні правила призначення на посаду керівників підприємств. В свою чергу, у встановленому законодавством порядку [PERSON] не був призначений на посаду директора ДП «МТП «Южний» та з ним не було укладено контракт за результатами конкурсного відбору, тому призначення Позивача виконуючим обов`язки директора до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління беззаперечно свідчить про те, що з ним не було укладено трудовий договір на невизначений строк. Отже, з урахуванням норм законодавства та змісту вищевказаного наказу Мінінфраструктури вбачається, що між позивачем та Міністерством інфраструктури України було укладено саме строковий трудовий договір, строк якого закінчувався з моменту прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління. При цьому, позивач погодився із укладанням строкового трудового договору на умовах визначених наказом, що підтверджується ознайомленням [PERSON] з зазначеним наказом Мінінфраструктури, виданням позивачем наказу директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 23.06.2018 №572-ос та відсутністю будь-яких заперечень з цього приводу з його сторони. За таких обставин відсутні підстави вважати, що укладений між позивачем і відповідачем трудовий договір носить характер безстрокового та відповідне звільнення згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України є незаконним. Таким чином, оскільки між Мінінфраструктури та [PERSON] був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту - прийняттям відповідного рішення Уповноваженим органом управління, а у встановленому законодавством порядку [PERSON] не був призначений на посаду директора підприємства, тому його звільнення згідно наказу Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» з роботи 04.11.2019, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП є законним та у повній мірі відповідає нормам чинного законодавства України. Вищевказані доводи ДП «МТП «Южний» цілком відповідають висновкам Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 30.10.2019 у справі № 310/2284/17. Згідно з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» 04.11.2019, яким звільнено позивача з роботи 04.11.2019, ДП «МТП «Южний» наказано забезпечити ознайомлення А.Яблунівського з цим наказом, забезпечити видачу [PERSON] належно оформленої трудової книжки та проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю, що було виконано Підприємством у повному обсязі. Також, звертають увагу на особливий юридичний статус позивача, як в.о. керівника державного підприємства, що зумовлюється тим, що він одночасно був і органом управління юридичної особи, і найманим працівником, який сам перебував у трудових правовідносинах з власником юридичної особи. Особливий правовий статус керівника ДП «МТП «Южний» зумовлює, у т.ч., особливості правового регулювання його праці, зокрема, порядок призначення та звільнення з посади. Надавши згоду на призначення виконуючим обов`язків директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління, [PERSON] чітко усвідомлював, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до прийняття відповідного рішення, може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу Уповноваженого органу управління державним підприємством та відповідно був зобов`язаний здійснити відповідні управлінські дії при його звільненні. При цьому, саме від позивача, як керівника державного підприємства, залежав вибір оптимального варіанта управлінського рішення та вирішення питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами та законодавством, оскільки саме ця особа наділена правом приймати рішення в межах даних йому повноважень. Позивач, здійснюючи управлінську діяльність на підприємстві та будучі підпорядкованим та підзвітним Уповноваженому органу управління державним підприємством, був зобов`язаний неухильно виконувати накази Міністерства інфраструктури України, самостійно приймати відповідні рішення, у т.ч. щодо порядку виконання наказів Уповноваженого органу управління, і нести відповідальність за свої дії та прийняті рішення. Так, 04.11.2019 [PERSON] був ознайомлений з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та цілком усвідомлював прийняте Уповноваженим органом управління рішення щодо його звільнення з роботи саме 04.11.2019. Після ознайомлення з вищевказаним наказом Міністерства інфраструктури України, [PERSON] видано та підписано наказ директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.11.2019 №1206-ос про звільнення [PERSON] , в.о. директора ДП «МТП «Южний» - 04.11.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, 04.11.2019 у трудовій книжці [PERSON] відповідно до п.п.2.3, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58, здійснено запис про звільнення у точній відповідності тексту наказу. Так само, 04.11.2019 на виконання п.2.5 вищевказаної Інструкції про порядок ведення трудових книжок позивача ознайомлено під розписку в особовій картці працівника з записом про звільнення, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу. Згідно зі ст.47 КЗпП України та п.3 постанови КМУ від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» в день звільнення 04.11.2019 [PERSON] видано під розписку в журналі реєстрації трудових книжок №118-42 належно оформлену трудову книжку, яка з дня її видання знаходилась у позивача. Крім того, з позивачем було проведено розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, копії підтверджуючих документів, а саме розрахункових листків, заявки на отримання та перерахування коштів пов`язаних з виплатою заробітної плати, платіжного доручення №3 від 05.11.2019 на суму 85160,43 грн. Також, безумовно, додатковим підтвердженням дати ознайомлення позивача з наказом Мінінфраструктури про його звільнення, є подання 04.11.2019 [PERSON] згідно вимог Закону України «Про запобігання корупції» декларації через власний персональний електронний кабінет суб`єкта декларування на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції за період з 01.01.2019 по день фактичного звільнення 04.11.2019. Звертають увагу, що весь робочий день 04.11.2019 [PERSON] перебував на робочому місці, що підтверджується відповідним внесенням відомостей у табель обліку, записами з системи відеоспостереження, поясненнями свідків, тому твердження позивача про те, що у день звільнення він знаходився на лікарняному фактично спростовані. Також зазначають, що після ознайомлення з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос, позивач публічно у актовому залі ДП «МТП «Южний» повідомив трудовий колектив (були присутні більш ніж 50 осіб) про його звільнення з роботи 04.11.2019 згідно наказу Мінінфраструктури, що також підтверджує, що саме 04.11.2019 позивач був ознайомлений з зазначеним наказом Мінінфраструктури. Додатково, у спростування доводів [PERSON] про те, що станом на 29.11.2019 його під особистий підпис з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» 04.11.2019 не ознайомлено звертають увагу на те, що дане твердження безпосередньо спростовується показаннями свідків: [PERSON] , [PERSON] , які у своїх поясненнях чітко зазначили, що позивач під підпис 04.11.2019 ознайомився з вищевказаним наказом Мінінфраструктури на другій сторінці наказу. Крім того, враховуючи, що в подальшому сторінку наказу з ознайомленням позивача було вилучено невідомими особами, додатково після призначення [PERSON] в.о. директора ДП «МТП «Южний» позивача було ще раз ознайомлено під підпис з цим наказом 28.11.2019, тому твердження позивача про те, що станом на 29.11.2019 його під особистий підпис з наказом Мінінфраструктури не ознайомлено не відповідає фактичним обставинам справи та є лише спробою ввести суд в оману. Вищевказані обставини з їх документальним підтвердженням у повній мірі спростовують доводи позивача про те, що звільнення [PERSON] проведено з порушенням норм чинного трудового законодавства України, у т.ч., ст.47 КЗпП України. Враховуючи, що суд може захистити лише порушене право позивача вважають, що ДП «МТП «Южний» доведено належними та допустимими доказами відсутність порушення норм чинного законодавства при звільненні [PERSON] , тому пред`явлений позов не підлягає задоволенню. Окремо, звертають увагу на зазначення у позовній заяві [PERSON] інформації, з метою введення суду в оману, яка не відповідає дійсності. Так, згідно з п.8 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити зокрема: зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. В свою чергу, у позовній заяві щодо наявності у позивача оригіналів письмових або електронних доказів зазначено наступне: «повідомляю, що оригінали письмових доказів у позивача відсутні, оскільки вони знаходяться у відповідачів, електронні докази відсутні». При цьому, очевидно, навіть без підтвердження додатковими документами, що вищевказане не відповідає дійсності, оскільки, наприклад, оригінали паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] , копії яких додані до позовної заяви, знаходяться саме у позивача, оскільки вони є документами, що підтверджують його особу, громадянство та одержання ідентифікаційного номера та не залишаються у роботодавця. Так само, безпідставно зазначено, що оригінал трудової книжки [PERSON] знаходиться у відповідачів, оскільки оригінал трудової книжки згідно зі ст.47 КЗпП України в день звільнення 04.11.2019 видано позивачу під розписку в журналі реєстрації трудових книжок №118-42. З урахуванням зазначеного, вбачається, що позивачем навмисно вказуються недійсні обставини, з метою створення думки про порушення ДП «МТП «Южний» вимог чинного законодавства. Оскільки розмір витрат на професійну правову допомогу позивачем не зазначений, на даний час ДП «МТП «Южний» свої заперечення щодо розміру судових витрат не висловлює. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 12.06.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства інфраструктури України про проведення судового засідання у режимі відеоконференції відмовлено. 23.06.2020 від представника позивача надійшла відповідь на відзив ДП «МТП «Южний», згідно якої позивач та його представник з викладеним у відзиві не погоджуються. Мотиви відповідача і подані ним докази висновків позовної заяви не спростовують. Що стосується доводу відповідача про дотримання норм законодавства при звільненні [PERSON] з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, звертають увагу на те, що дана аргументація сторони відповідачів була повністю спростовано аналізом законодавства та актуальної судової практики, наведеним у відповіді на відзив Міністерства інфраструктури України. Стосовно висновків ДП «МТП «Южний» про дотримання підприємством процедури звільнення, наголошують, що як на одну із підстав позову [PERSON] посилався на те, що в період з 31.10.2019 по 04.11.2019 включно він перебував на лікарняному, що підтверджено листком непрацездатності серії АДЦ №663385 Центру первинної медико-санітарної допомоги Южненської міської ради, а з 05.11.2019 по 08.11.2019 включно знаходився у відпустці, погодженої Мінінфраструктури України. На підтвердження цих обставин позивачем надані відповідні письмові докази, які поясненнями відповідача не спростовуються. Посилання порту на факти видачі трудової книжки, перерахування заробітної плати, на доповідні записки працівників підприємства, складені у грудні 2019 року, так само, як на факт виконання позивачем вимог ЗУ «Про запобігання корупції», не здатні слугувати підставою для відмови у позові, позаяк не спростовують доказів позивача про те, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності. Як зазначалося стороною позивача у відповіді на відзив Міністерства інфраструктури України, на спірні трудові відносини [PERSON] поширюються всі гарантії трудового законодавства, в тому числі передбачені ч.3 ст.40 КЗпП України. Вказане переконливо випливає з правових висновків як Конституційного суду України (рішення від 04.09.2019 №6-р(ІІ)/2019), так і Верховного суду (постанова від 30.10.2019 в справі №310/2284/17, на яку посилається сам відповідач). Таким чином, висновки ДП «МТП «Южний» неспроможні спростувати доводи позову про звільнення [PERSON] за відсутності законних підстав та з порушенням передбаченого законом порядку. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21.07.2020 у задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства інфраструктури України про проведення судового засідання у режимі відеоконференції відмовлено. Заяву представника відповідача ДП «МТП «Южний» про виклик свідків задоволено. В судове засідання викликано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства інфраструктури України підтримала заперечення в повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача ДП «МТП «Южний» підтримала заперечення в повному обсязі, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Міністерства інфраструктури України №47-О від 21.06.2018 [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства, що підтверджується копію відповідного наказу (т.1 а.с.8-9, 95-96, 150-151). Відповідно до наказу №572-ос від 23.06.2018 [PERSON] приступив з 23.06.2018 до виконання виконуючого обов`язків директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління, з посадовим окладом згідно штатного розкладу (т.1 а.с.152). Наказом Міністерства інфраструктури України №26-Ос від 01.01.2019 [PERSON] , виконуючого обов`язки директора ДП «МТП «Южний» звільнено з роботи 04.11.2019, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією відповідного наказу (т.1 а.с.10-11, 97-98, 153-156). Відповідно до наказу №1206-ос від 04.11.2019 [PERSON] виконуючий обов`язки директора ДП «МТП «Южний» звільнений 04.11.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (т.1 а.с.24, 161). Тобто згідно умов спірного трудового договору строк цього договору закінчується у випадку прийняття відповідного рішення Мінінфраструктури. Таким чином, між Мінінфраструктури та [PERSON] укладено строковий трудовий договір, термін дії якого закінчився з моменту прийняття відповідного рішення уповноваженим органом управління, тобто між сторонами виникли строкові трудові відносини обмежені часом та певною подією. Таке призначення було тимчасовим і не визначено в часі, у зв`язку з неможливістю об`єктивно передбачити тривалість процедури погодження та призначення керівника державного підприємства. Документом, що регламентує порядок тимчасового замісництва є роз`яснення Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 29 грудня 1965 року №30/39 «Про порядок оплати тимчасового заступництва» (далі - Роз`яснення), відповідно до якого тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю (абзац 1 пункти1). Зазначене роз`яснення є чинними відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ згідно з якою до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Ураховуючи, що будь-яким іншим нормативно-правовим актом не викладено поняття та правова природа «виконуючий обов`язки» слід виходити із зазначеного визначення, яке за своєю суттю полягає у тому, що призначення особи на посаду тимчасово виконуючого обов`язки, зумовлено певною необхідністю, що виникає у зв`язку з певними виробничими обставинами. Таким чином звільнення з посади виконуючого обов`язки може бути наслідком припинення обставин, які роботодавець вважав виробничою необхідністю. Крім того, позивач надавши згоду на призначення в.о. директора ДП «МТП «Южний» на період до прийняття відповідного рішення Уповноваженим органом управління з посадовим окладом згідно з штатним розписом для керівника цього підприємства, фактично погодився виконувати такі обв`язки тимчасово до настання відповідного рішення. 04.11.2019 позивач отримав трудову книжку, що підтверджується відповідними копіями (т.1 а.с.164-166), показаннями свідка [PERSON] та з ним проведений розрахунок. Також 04.11.2019 [PERSON] був ознайомленим з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос «Про керівника державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» та цілком усвідомлював прийняте Уповноваженим органом управління рішення щодо його звільнення з роботи саме 04.11.2019. Після ознайомлення з вищевказаним наказом Міністерства інфраструктури України, [PERSON] видано та підписано наказ директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.11.2019 №1206-ос про звільнення [PERSON] , в.о. директора ДП «МТП «Южний» 04.11.2019 у зв`язку з закінченням строку трудового договору, п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Про що зазначено у трудовій книжці [PERSON] . Позивач після ознайомлення з наказом Мінінфраструктури від 01.11.2019 №26-Ос публічно у актовому залі ДП «МТП «Южний» повідомив трудовий колектив (були присутні більш ніж 50 осіб) про його звільнення з роботи 04.11.2019 згідно наказу Мінінфраструктури, дані обставині підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] в.о. [PERSON] винесений наказ №1373 від 05.11.2019 про скасування наказу директора ДП «МТП «Южний» з особового складу від 04.11.2019 №1206-ос з дати його видання (т.1 а.с.25). 11.11.2019 в.о. директора [PERSON] винесений наказ №1227-ос про скасування наказу №1206-ос від 04.11.2019 з дати його видання на підставі наказу №1373 від 05.11.2019 «Про скасування наказу директора ДП «МТП «Южний» (т.1 а.с.157). 07.02.2019 в.о. директора Олійником О.О. скасовані накази №1373 від 05.11.2019 та №1227-ос від 11.11.2019 (т.1 а.с.158-159). Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною третьою статті 21 КЗпП України передбачено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до пункту частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Згідно із частиною першою, другою, четвертою статті 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки. За змістом частини третьої-шостої статті 65 ГК України для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) або уповноважений ним орган призначає (обирає) керівника підприємства. У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. Керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами. Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону. Зазначені правові норми є правовою підставою для укладання контракту з керівником підприємства незалежно від форми власності. Згідно статуту ДП «МТП «Южний» є державним підприємством і діє як комерційне підприємство, яке засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п.1.1). Управління підприємством визначено в розділі 7 даного Статуту та вказано, що призначення на посаду та звільнення з посади директора підприємства здійснюється уповноваженим органом управління, а після утворення наглядової ради наглядовою радою підприємства, шляхом укладення (розірвання) з ним контракту, у порядку, встановленому законодавством України (п.7.3). З позивачем контракт не укладався. Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим. Підставами припинення трудового договору, зокрема, є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає окремої заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли особисто складав та підписував заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Згідно зі змісту наказу про звільнення позивача від 01.11.2019 №26-Ос [PERSON] звільнено з роботи з посади в.о.директора ДП «МТП «Южний» на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, тобто за закінченням строку договору. Частина друга статті 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними (стаття 9 КЗпП України). Таким чином, забезпечивши можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, КЗпП України у статті 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій. Згідно статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 КЗпП України визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. Вказаний висновок висловлений також у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження № 61-17196вв19). Наявність підстав для звільнення позивача відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку дії договору доведена відповідачем під час розгляду справи, не спростована позивачем та підтверджується зібраними у справи доказами. Отже, наказ від 01 листопада 2019 року №26-ОК про звільнення [PERSON] є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави для його скасування судом. Таким чином, судом встановлено відсутність підстав для поновлення позивача на посаді. У зв`язку із цим відсутні і підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимог про поновлення на роботі. Відповідно до\~листка непрацездатності\~серія АДЦ\~№663385\~центру первинної\~медико-санітарної\~допомоги Южненської\~міської ради\~позивач перебував\~на лікарняному\~з 31.10.2019\~по 04.11.2019\~включно (т.1\~а.с.27). Також позивач перебував у відпустці з 05.11.2019 по 08.11.2019 згідно наказу №1186-ос від 31.10.2019 погодженому з державним секретарем Міністерства інфраструктури України (т.1 а.с.28,29). Крім того суд враховує, що наказ про звільнення позивача видано 01.11.2019 у період його непрацездатності. Порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування на лікарняному може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення. Але враховуючи, що позивач після закінчення лікарняного перебував у відпустці, то дата припинення трудових відносин є перший день після закінчення відпустки. Таким чином, допущене відповідачами порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП України, підлягає захисту шляхом зміни дати звільнення позивача. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов [PERSON] до Міністерства інфраструктури України, державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу необхідно задовольнити частково, змінити дату звільнення позивача з 04.11.2019 на 11.11.2019, в іншій частині відмовити.

Outcome: partial