Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право проживання та користування житловим будинком [ADDRESS]. Позов обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями укладеного 21.03.2006 року. Згідно будинкової книги в зазначеному будинку зареєстровані позивач, дружина позивача та відповідач. Відповідач не проживає в житловому будинку понад один рік без поважних причин, про що складено акти про непроживання особи за адресою: [ADDRESS] з червня 2017 року по травень 2018 рік. Відповідач в даному житловому будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має і взагалі житловим будинком відповідач не цікавиться,перешкод в користуванні житловим будинком відповідачу ніхто не чинить. Позивач в судове засідання не з'явився, про час, місце і дату судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, просив залишити клопотання про виклик свідків без розгляду. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за адресою зареєстрованого місця проживання, до суду повернувся конверт з відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов'язок, щодо пересилання поштового відправлення, не проживає», тому враховуючи приписи ст. 128 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомлений про час та місце судового засідання. Враховуючи згоду позивача, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Відповідно до ст.ст.150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житлового будинку з надвірними будівлями від 21.03.2006 року, зареєстрованим Олександрійським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 41с.107. Згідно довідки від 04.06.2018 року, виданої головою квартального комітету за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживала та не проживає. Згідно з актами про непроживання особи від 05.07.2017 року,, 01.06.2017 року, 12.09.2017 року, 02.10.2017 року, 06.11.2017 року, 14.12.2017 року, 16.01.2018 року, 07.02.2018 року, 13.03.2018 року, 17.04.2018 року, 15.05.2018 року, 10.08.2018 року, затвердженими головою квартального комітету [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], але фактично проживають [PERSON] та [PERSON], особистих речей [PERSON] не має. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає в житловому будинку [ADDRESS], власних речей не зберігає, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved