Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої позовні вимоги, тим, що 14 березня 2013 року його було призначено на посаду першого заступника директора Державного підприємства Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою. 09 жовтня 2013 року його було призначено на посаду директора інституту. 24 вересня 2014 року він був звільнений з посади директора у звязку з закінченням дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпПУ. Проте ні в день звільнення, ні на наступний день йому не було виплачено заборгованість із заробітної плати. Більше того, власником підприємства не було його повідомлено про суму заборгованості по заробітній платі, та час і місце її виплати. Заробітної плати він не отримував приблизно з літа 2014 року, в результаті чого у підприємства виникла заборгованість в розмірі 52624,85 грн. Протиправними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, оскільки внаслідок невиплати заробітної плати він пережив сильне душевне хвилювання щодо стабільності свого матеріального положення. Протягом тривалого часу він хвилювався, що не зможе належним чином забезпечити своє родину, в нього погіршилися стосунки з рідними на цій підставі. Вважає діє відповідача безвідповідальними і такими, що спричинили йому значних моральних страждань та змінили звичний уклад життя. Тому позивач просить стягнути з державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» на свою користь заборгованість із заробітної плати за час роботи на підприємстві в сумі 52624 грн. 85 коп., середній заробіток за весь час прострочення затримки починаючи з 24 вересня 2014 року до моменту повного розрахунку, та 10\~000 гривень моральної шкоди. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» в судове засідання не зявився, до суду надійшли заперечення на позов (а.с. 60-61). Згідно з вимогами ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу від 14.03.2013 р. № 72-2013/к [PERSON] з 14 березня 2013 року призначений на посаду першого заступника директора державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою». На підставі наказу Держземагенства № 49-к від 10.09.2013 р., контракту № 59 від 10.09.2013 р., [PERSON] з 10 вересня 2013 року призначений на посаду директора державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» (а.с. 3 копія трудової книжки, а.с. 35-42 копія контракту). Наказом від 24.09.2014 р. № 240-2014/к [PERSON] звільнений з посади директора у звязку з закінченням терміну дії контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 3 копія трудової книжки, а.с. 43 копія наказу). Згідно довідки державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» за вих. № 40 від 17.11.2015 р. сума невиплаченої заробітної плати [PERSON] та податки, які нараховані та утриманні із заробітної плати, але не виплачені за період з листопада 2013 р. по квітень 2015 р. станом на 17.11.2015 р. становить 52624,85 грн. (а.с. 6 довідка). Згідно довідки державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний інститут землеустрою» за вих. № 2 від 01.03.2017 р., про нараховану заробітну плату [PERSON] за період з березня 2013 р. по жовтень 2014 р. та стан розрахунків по невиплаченій заробітній платі станом на 01.03.2017 р., сума несплаченої заробітної плати станом на 01.03.2017 р. становить 20\~593,70 грн. (а.с. 33-34 довідка). Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до\~ст. 115 КЗпП України\~та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується регулярно в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1\~ст. 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 КЗпП України. Відповідно до положень\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки Державного підприємства «Миколаївський науково-дослідний та проектний інститут» станом 10 березня 2017 року заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] відсутня ( а.с. 45 довідка). Таким чином, на час розгляду спору в суді, відповідач в повному обсязі погасив заборгованість по заробітній платі позивачу. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ) При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Разом з тим за змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Тобто, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року в справі № 205/4041/14-ц, яка згідно статті 3607 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року (№ 6-195цс14) міститься висновок про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком. При цьому слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117 , 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Outcome: partial