Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО» про стягнення на її користь суми страхового відшкодування в розмірі 10366 гривень та пені, що становить 110,92 гривні, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.11.2014 р. між [PERSON] та ПрАТ «СК «ВУСО» було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1613284-02-10-01, відповідно до якого були застраховані майнові інтереси власника автомобіля [NUMBER]. 25.08.2015 р. автомобіль був залишений біля відділення «Нова пошта» за адресою: м.Вишкород, пр-т Шевченка, 2-д і після повернення виявлено, що він має механічні пошкодження. Про зазначену подію були повідомлені відповідні компетентні органи. 26.08.2015 р. [PERSON], який керував транспортним засобом на момент дорожньо-транспортної пригоди на підставі довіреності, звернувся до Страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування. 05.10.2015 р. був отриманий лист про відмову у виплаті страхового відшкодування в зв»язку з порушенням вимог п.14.3 Договору страхування, а саме не повідомлення про настання страхового випадку Страховика у визначені в Договорі терміни. Позивач посилається на те, що зазначена відмова є неправомірною, оскільки [PERSON] повідомив відділення ДАІ з обслуговування Вишгородського району при УДАІ ГУ МВС України в Київській області. Оскільки [PERSON] внаслідок захворювання позбавлений можливості особисто повідомити Страхову компанію, він звернувся за сторонньою допомогою, однак, в подальшому дізнався, що зазначений громадянин не повідомив Страховика про настання страхового випадку. Позивач посилається на те, що внаслідок неправомірної відмови у виплаті страхового відшкодування [PERSON] вимущений був пройти стаціонарне лікування, що завдало йому моральної шкоди, яку він оцінює в 10000 гривень. В ході розгляду справи представник позивача підтримав заявлений позов і просив його задовольнити, з підстав, викладених в позовні заяві, посилаючись на неправомірність дій відповідача при вирішенні питання про виплату страхового відшкодування. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що Страхувальником та особою, яка керувала транспортним засобом на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, не були дотримані вимоги укладеного між сторонами Договору добровільного страхування в частині своєчасного повідомлення Страховика про настання страхового випадку. Після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль був переміщений з місця ДТП і наданий на огляд лише наступного дня, що позбавило можливості встановити всі фактичні обставини дорожньо-транспортної пригоди та оцінити завдані внаслідок цього збитки. Крім того, представник відповідача зазначив, що [PERSON] не є належним позивачем за даним позовом, оскільки Договір добровільного страхування був укладений на користь третьої сторони, Вигодонабувача, яким є ПАТ «Ідея Банк», який не відмовився від отримання страхового відшкодування. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду був повідомлений належним чином. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 07.11.2014 р. між ПрАТ «СК «ВУСО» та [PERSON] був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1613284-02-10-01, відповідно до умов якого були застраховані майнові інтереси власника транспортного засобу «Део Нексіа» д.н. [NUMBER]. 25.08.2015 р. за участю забезпеченого транспортного засобу сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок чого автомобіль [NUMBER] зазнав механічних пошкоджень. 26.08.2015 р. позивач звернулась до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій повідомила, що транспортним засобом керував [PERSON], який 25.08.2015 р. о 14.00 год. залишив транспортний засіб біля відділення «Нова пошта» в м.Вишгород на пр.-ті Шевченка, 2д, та, повернувшись помітив наявність механічних пошкоджень. В подальшому він повідомив органи поліції за телефоно «102». 05.10.2015 р. позивачу повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування за даним страховим випадком з посиланням на недотримання п. 14.3 Договору добровільного страхування і неповідомлення Страховика у встановлені терміни про настання страхового випадку. Відповідно до ст.16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою Страховик бере на себе зобов»язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов»язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно з ст.20 Закону України «Про страхування», страховик зобов»язаний ознайомити страхувальника з умовами та правилами страхування, протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику, при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, відшкодувати витрати, понесені страхувальником при настанні страхового випадку щодо запобігання або зменшення збитків, якщо це передбачено умовами договору, за заявою страхувальника у разі здійснення ним заходів, що зменшили страховий ризик, або збільшення вартості майна переукласти з ним договір страхування, не розголошувати відомостей про страхувальника та його майнове становище. В силу положень ст.626 ЦК України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до п. 19.2 розділу 19 Договору Страхувальник підтвердила, що з умовами Договору та Правилами № 03-02 «Добровільного страхування наземного транспорту» ознайомлена та згодна. Як встановлено судом на момент дорожньо-транспортної пригоди, що сталась 25.08.2015 р. із забезпеченим транспортним засобом, він знаходився під керуванням [PERSON] Відповідно до пункту 12.4 розділу 12 Договору страхування Страхувальник зобов'язаний довести до відома осіб, що мають право керування застрахованим ТЗ, умови Договору та Правила і вимагати від них дотримання цих умов. Пункт 13.3 розділу 13 Договору вказує, що порушення умов цього договору особами, які допущені до керування застрахованим ТЗ, має ті самі наслідки, що і порушення умов договору Страхувальником, зокрема відмова у виплаті страхового відшкодування. Пунктом 14.3 передбачено, що у разі настання страхового випадку страхувальник до зміни обставин (картини) події (місцезнаходження учасників ДТП, слідів настання страхового випадку і.т.ін), що сталася, але не пізніше, ніж через 2 (дві) години, зобов'язаний повідомити про настання страхового випадку страховика (представника страховика) за телефоном 0 - 800 -50 - 37 -73 і виконувати і виконувати його інструкції. Як зазначив [PERSON], який в ході судового розгляду представляв інтереси позивача, що він був позбавлений можливості дотриматись положень пункту 14.3 розділу 14 Договору, оскільки через захворювання головного мозку йому не рекомендовано користуватись мобільним телефоном, в зв»язку з чим він попросив сторонню людини повідомити органи поліції про настання пригоди. На підтвердження зазначених обставин щодо неможливості повідомлення Страховика про настання страхового випадку [PERSON] Надав копію аудіограмми та магнітно-резонансну томографію головного мозку. Однак, зазначені письмові докази не містять будь-яких заборон або рекомендацій, які б підтверджували ті обставини, на які посилається [PERSON] Будь-яких дій ні позивачем, ні [PERSON] щодо повідомлення Страховика про настання страхового випадку вчинено не було. Крім того, як встановлено судом, після настання дорожньо- транспортної пригоди пошкоджений транспортний засіб був переміщений до м.Києва. В зв»язку з чим, транспортний засіб та місце дорожньо-транспортної пригоди не могли бути оглянуті аварійним комісаром, а також це унеможливило фіксування інших обставин, які мають значення для встановлення причин ДТП та визначення розміру страхового відшкодування. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Згідно з п. 16 Типового положення, на підставі проведеного дослідження і зібраних документів аварійний комісар складає аварійний сертифікат. Аварійний сертифікат - це документ, в якому зазначаються обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди. Відповідно до п. 17 Типового положення, в аварійному сертифікаті зазначаються достовірні дані, які підтверджують об'єктивну інформацію про обставини і причини настання страхового випадку та розмір заподіяної шкоди. Отже, внаслідок невиконання вимог п. 14.3 розділу 14 Договору страхування, в частині не повідомлення Страховика про настання ДТП до зміни обставин (картини) події (місцезнаходження учасників ДТП, слідів настання страхового випадку), Страхувальник позбавив можливості страховика встановити всі істотні обставин настання страхового випадку, визначити розмір збитків завданих застрахованому автомобілю внаслідок настання ДТП та скласти аварійний сертифікат, що потягло за собою відмову у виплаті страхового відшкодування. Частиною 1 ст. 991 ЦК України встановлені випадки, коли страховик має право відмовитися від здійснення страхових виплат страхувальнику. Відповідно до ч. 1 п. 5 ст. 991 ЦК України страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин. Пунктом 17.1.1 розділу 17 Договору встановлено, що страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо про подію не було повідомлено страховика і/або до компетентних органів в порядку і в строк передбачений цим Договором. Відповідно до Правил добровільного страхування наземного транспорту № 03-02 від 01 жовтня 2008 року, а саме розділу 5 пункту 5.1.9 Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальник своєчасно не повідомив страховика про настання страхового випадку у строк та у порядку, передбаченим Договором страхування. Враховуючи викладене, беручи до уваги всі встановлені судом фактичні обставини справи, оцінюючий досліджені судом докази, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачу страхового відшкодування в зв»язку з недотриманням положень п.14.3 Договору страхування є правомірними, і такими, що відповідають умовам укладеного між сторонами Договору та Закону України «Про страхування». Крім того, як вбачається з умов Договір добровільного страхування наземного транспорту № 1613284-02-10-01 від 07 листопада 2014 року сторони при його укладанні визначили Вигодонабувача, яким є ПАТ «Ідея Банк». Відповідно до частини другої статті 985 ЦК України, страхувальник має право при укладенні договору страхування призначити фізичну або юридичну особу для одержання страхової виплати (вигодонабувача), а також замінювати її до настання страхового випадку, якщо інше не встановлено договором страхування. Згідно з ст. З Закону України «Про страхування», страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування. Нормою ст. 636 ЦК України визначено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Тобто, аналізуючи зазначені норми чинного законодавства, у разі укладення Договору страхування на користь третьої особи, вона набуває права вимагати від страховика здійснити страхову виплату на свою користь. Відповідно до роз»яснень, викладених в п.18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при розгляді таких справ суди повинні враховувати положення статей 636, 985 ЦК, статтю 3 Закону України «Про страхування»^ у разі якщо буде встановлено, що вигодонабувач відмовився від пред'явлення позову до страховика або сума страхової виплати більша, ніж має отримати вигодонабувач, страхувальник/потерпілий не позбавлений права на пред'явлення позову про виплату страхового відшкодування на свою користь на загальних підставах. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Ідея Банк» не уповноважував позивача звертатись до суду в своїх інтересах з позовом про отримання страхового відшкодування, не відмовлявся від отримання страхового відшкодування, а натомість листом № 06.2/13068 підтвердив своє бажання щодо першочергового отримання страхового відшкодування. Зазначені обставини також є підставами для відмови у задоволенні позову в частині стягнення страхового відшкодування на користь позивача. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного. Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Тобто, однією із підстав для відшкодування моральної шкоди, є наявність вини її заподіювача. Будь-яких доказів щодо завдання відповідачем позивачу моральної шкоди матеріали справи не містять і відмова у виплаті страхового відшкодування була правомірною. Звертаючись до суду позивач обґрунтовує фактично свої вимоги про відшкодування моральної шкоди душевними стражданнями та погіршенням стану сторов»я у [PERSON], однак, останній не є позивачем у даному спорі і у разі, якщо останній вважає, що його немайнові права є порушеними, він не позбавлений права звернутись до суду самостійно. Також, відповідно до пункту 17.3.11 Договору страховик не відшкодовує непрямі збитки, заподіяні страховим випадком (втрата товарної вартості, моральна шкода, втрачений прибуток, простій, перерва у виробництві, штрафи, втрачена вигода, інфляційні збитки, річні проценти та т.ін.) З огляду на викладене, позовні вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються ні на вимогах норм чинного законодавства, яке регулює даний вид правовідносин, ні на положеннях укладеного між сторонами Договору. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed