Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 06 листопада 2013 року між ним і відповідачем [PERSON] було досягнуто домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30. На виконання умов досягнутої домовленості позивач позивач сплатив за будинок відповідачеві [PERSON] грошову суму 82000,00 грн., а останні 8000 доларів США сплатить протягом двох років, тобто до 06 листопада 2015 року. За взаємною домовленістю позивач поселився у зазначений будинок та прожив у ньому до 31 грудня 2014 року. Коли у січні 2015 року позивач хотів передати відповідачеві [PERSON] останню суму грошових коштів 8000 доларів США, відповідач повідомив, що правовстановлюючих документів на будинок у нього не має, у звязку з чим позивач не сплатив зазначену суму відповідачеві і повідомив останнього, що розриває досягнуту домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку. З січня по червень 2015 року позивач намагався повернути сплачені ним грошові кошти в розмірі 82000,00 грн., однак відповідачі ухиляються від повернення коштів. Оскільки досягнута домовленість не є договором купівлі-продажу, позивач вважає, що договору купівлі-продажу укладено не було і відповідач безпідставно отримав від позивача грошові кошти в розмірі 82000,00 грн. Також згідно ст..536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом чи іншим актом цивільного законодавства. Норми глави 83 ЦК України не встановлюють розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, у звязку з чим у даному випадку необхідно застосовувати аналогію закону. Найбільш подібні правовідносини регулюються нормами ч.1 ст.1048 ЦК України, згідно якої розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки відповідачі зобовязані повернути позивачеві грошові кошти в розмірі 82000,00 грн., то за період з 06 листопада 2013 року до 21 серпня 2018 року розмір процентів за користування чужими грошовими коштами становить 96833,90 грн. Також позивач посилається на вимоги ст.625 і вважає, що відповідачі повинні сплатити йому три проценти річних від простроченої суми за період з 06 листопада 2013 року до 21 серпня 2018 року в розмірі 12396,22 грн. Також вважає, що відповідачі повинні повернути йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції, який з листопада 2013 року до 30 вересня 2017 року склав 198,5 %, на суму 162770,00 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідачів солідарно вищезазначену суму грошових коштів, яка у загальному розмірі складає 272000,12 грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали суду відзиви на позов, де зазначили, що визнають позовні вимоги в сумі 70000,00 грн., оскільки позивач зірвав їм продаж будинку, пообіцявши розплатитися з розстрочкою платежу, сплативши лише 82000,00 грн. В подальшому позивач черех два роки відмовився купувати будинок і вимагав повернути гроші, однак він безоплатно два роки прожив в будинку, пошкодив у ньому певне майно, хоча відповідач був готовий продати позивачеві будинок і мав всі правовстановлюючі документи на нього. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також зазначив, що вищезазначений житловий будинок оформлений на імя [PERSON], придбаний під час її шлюбу з [PERSON], тому відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за безпідставне користування чужими грошовими коштами. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, підтримав обставини, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково в сумі 82000,00 грн., вважає, що зазначені представником позивача проценти і інфляція до даних правовідносин не застосовується. Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази у справі. Таким чином, суд, заслухавши пояснення представника сторін та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги до [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 06 червня 2016 року [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30, на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2007 року. Як вбачається з наданої суду розписки позивач [PERSON] передав відповідачеві [PERSON] в якості авансу грошові кошти в розмірі 82000,00 грн. за продаж житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30. Отже, судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] відбулася усна домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Дружби,30. Позивач [PERSON] передав відповідачеві [PERSON] в якості авансу грошові кошти в розмірі 82000,00 грн. за продаж вказаного житлового будинку. У ст.657 ЦК України зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Отже, оскільки у даному випадку йдеться про договір купівлі-продажу нерухомого майна, який потребує і нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а сторонами ці вимоги закону не виконані, то цей договір не був укладений. Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Отже, завдаток видається з метою забезпечення дійсного зобовязання, яке існує між сторонами. Оскільки сторонами не були дотримані вимоги закону щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу вищезазначеного житлового будинку, цей договір вважається неукладеним і жодних зобовязань з цього приводу сторони один перед одним не мають. Отже, отримана відповідачем від позивачки грошова сума 82000,00 грн. вважається авансом і, оскільки в подальшому зобовязання сторін щодо купівлі-продажу нерухомого майна не виникли, ця сума авансу підлягає поверненню позивачу. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошової суми з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 96833,90 грн., трьох процентів річних в розмірі 12396,22 грн., суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до ст.536 ЦК України зазначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зазначені норма закону викладена в главі 48 ЦК України і розповсюджується на зобовязальні правовідносини. У ч.1 ст.509 ЦК України зазначено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Як було встановлено судом, оскільки у даному випадку йдеться про договір купівлі-продажу нерухомого майна, який потребує і нотаріального посвідчення і державної реєстрації, а сторонами ці вимоги закону не виконані, то цей договір не був укладений і відповідно жодних зобовязань між сторонами не виникло, у звязку з чим на дані правовідносини не розповсюджуються вимоги ст.ст.536, 625, 1050 ЦК України, на які посилається представник позивача. Необгрунтованими суд вважає і посилання представника позивача на вимоги ч.2 ст.1214 ЦК України, згідно якої у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними. Так, відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Зі змісту зазначеної норми вбачається, вимоги ст.1214 ЦК України поширюються на випадки, коли грошові кошти були одержані особою безпідставно, тоді як у даному випадку відповідачем грошові кошти були отримані в якості авансу і на дані правовідносини поширюються вимоги ч.2 ст.570 ЦК України, згідно якої Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, суд вважає наявність фактів, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, спрямовані до [PERSON], встановленою частково. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки відповідач [PERSON] особисто грошові кошти від позивача не отримувала і жодних зобовязань щодо їх повернення перед позивачем нести не може. Судові витрати по справі в розмірі 820,00 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь держави у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial