Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа: начальник вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» Голотюк Андрій Валерійович, про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі. Позов мотивовано тим, що наказом від 28 липня 1994 року позивача було прийнято на посаду провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський «Південно-західної залізниці» з 06 серпня 1994 року. З вказаного часу позивач працював на зазначеному підприємстві до 15 липня 2009 року, оскільки саме в цей день він був затриманий працівниками Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві в порядку ст. 106 КПК України 1960 року, коли о 08 годині ранку він направлявся з дому на роботу, де повинен був заступити на вахту. Також, в цей же день щодо позивача була порушена кримінальна справа не пов'язана із його місцем роботи. При цьому, в день затримання позивача службова особа Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві повідомила дружину позивача - [PERSON] та [PERSON], який на той час був начальником потягу де працював позивач провідником. Таким чином, [PERSON] зазначену інформацію довів керівництву, а вже 21 липня 2009 року дружина позивача та [PERSON] дану інформацію повідомили і безпосередньо начальнику відділу кадрів вагонної дільниці. З 15 липня 2009 року по 26 вересня 2013 року включно позивач перебував під вартою в СІЗО № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області. Після цього, 27 вересня 2013 року позивач вийшов на роботу, однак, йому було повідомлено, що на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) позивача було звільнено за прогул без поважних причин. При цьому, всі пояснення позивача службові особи відповідача не слухали та 23 жовтня 2013 року позивачу було вручено трудову книжку, а 30 жовтня 2013 року ознайомлено з наказом про його звільнення. Разом з тим, позивач вважає, що його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин є незаконним з наступних підстав. Так, позивач зазначає, що відповідно до наказу про його звільнення підставою для цього стали акти від 03 серпня, 10 вересня і 14 жовтня 2009 року та згода профкому від 02 листопада 2009 року. Проте, в цей час позивач перебував під вартою і тому причини його неявки на роботу були поважними. Крім того, про те, що позивач перебуває під вартою, службові особи відповідача були обізнані, оскільки повідомлялись як дружиною позивача, так і його безпосереднім керівником. При цьому, перебуваючи під вартою, ані позивач, ані його дружина ніяких повідомлень та документів про його звільнення не отримували і не підписували, а тому звістка про звільнення позивача за прогул ще в 2009 році стала для останнього дуже несподіваною та неприємною. На підставі зазначеного позивач вважає своє звільнення незаконним та просив суд визнати наказ начальника Вагонної дільниці Голотюка А.В. від 04 листопада 2009 року № 2115/ос незаконним та поновити його на посаді провідника пасажирського вагона Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» з 15 липня 2009 року. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник відповідача Осьмак А.В. в судовому засіданні заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. При цьому, представник зазначив, що про перебування позивача під слідством та те, що йому було обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керівництву відповідача відомо не було. Крім того, про своє звільнення та необхідність отримати трудову книжку позивача повідомили листом від 14 листопада 2009 року за № 2986. Також, представник вважає, що посилання позивача на те, що начальника відділу кадрів було повідомлено безпосередньо його начальником [PERSON] та дружиною позивача нічим не підтверджується, оскільки будь-яких документів з цього приводу, зокрема, актів чи рапортів, адресованих начальнику підприємства не надходило. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав показання, що позивач колишній його підлеглий і 15 липня 2009 року приблизно о 09 год. 30 хв., коли він заступав на Кам'янець-Подільській потяг, йому зателефонували з Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві та повідомили, що [PERSON] затримали як свідка. На його запитання, чи відпустять позивача до вечора, йому відповіли, що ні. Після цього, свідок повідомив дану інформацію особі (нарядчиці), яка готує маршрути, в яких розписуються бригади з переліком осіб, котрі є на роботі. Потім, приблизно 21 липня 2009 року, з ним зв'язалась дружина [PERSON] і попросила, щоб він відвів її до відділу кадрів, що він і зробив. У відділі кадрів дружина [PERSON] повідомила кадровика - [PERSON] про те, що позивач знаходиться під вартою в СІЗО, у зв'язку з чим кадровик дістала особову картку провідника та при ньому зробила там відмітку про затримання [PERSON] Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та показання свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 06 серпня 1994 року працював на посаді провідника пасажирських вагонів вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський «Південно-західної залізниці», про що свідчить копія трудової книжки позивача (а.с. 5-7). Проте, відповідно до наказу (розпорядження) відповідача від 04 листопада 2009 року № 2115/ос позивача було звільнено з займаної посади 15 липня 2009 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 8). При цьому, згідно з зазначеним наказом підставою для звільнення позивача саме по зазначеній статті стали акти від 03 серпня, 10 вересня, 14 жовтня 2009 року та згода профкому від 02 листопада 2009 року (а.с. 42, 44, 46, 48-53). Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що з 15 липня 2009 року він перебував під вартою в СІЗО № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області, про що також було повідомлено відповідних працівників відповідача, а тому причини його неявки на роботу були поважними і підстав для його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України у відповідача не було. Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). При цьому, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вже зазначалось вище, підставою для звільнення позивача з посади 15 липня 2009 року за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України стали акти від 03 серпня, 10 вересня, 14 жовтня 2009 року про те, що позивач не з'являється на роботі з 15 липня 2009 року з невідомих причин (а.с. 42, 44, 46). Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні позивач, у зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, 15 липня 2009 року був затриманий в порядку ст. 106 КПК України 1960 року та з того часу по 26 вересня 2013 року перебував під вартою у Київському слідчому ізоляторі № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області, про що, серед іншого, свідчить Довідка Серії КИВ № 09253 про звільнення позивача (а.с. 9-10). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що після затримання позивача працівниками Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві відповідних службових осіб відповідача було повідомлено про причину неявки на роботу позивача. Вказані обставини підтверджуються показами свідка [PERSON], згідно яких він особисто повідомляв про причини неявки позивача на роботу особу, яка готує маршрути, в яких розписуються бригади з переліком осіб, котрі є на роботі, а також відвів дружину позивача до відділу кадрів, де вона повідомила кадровика - [PERSON] про те, що позивач знаходиться під вартою в СІЗО, у зв'язку з чим кадровик дістала особову картку провідника та при ньому зробила там відмітку про затримання [PERSON] Також судом беруться до уваги ті обставини, що представником відповідача не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося, що відповідач дійсно намагався з'ясувати місцезнаходження позивача та з'ясувати причини його неявки на роботу, оскільки додані до справи представником відповідача копії листів з повідомленням про вручення від 06 серпня та 11 вересня 2009 року (а.с. 43, 45) самі по собі, без надання документів, які підтверджують їх направлення та вручення в установленому порядку, не можуть бути оцінені судом такими доказами. При цьому, ч. 1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що оскільки неявка позивача на роботу відбулась у зв'язку з його затриманням та перебуванням під вартою у Київському слідчому ізоляторі № 13 Державного департаменту України по виконанню покарань в м. Києві та Київської області у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача з роботи 15 липня 2009 року з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відтак, наказ відповідача від 04 листопада 2009 року № 2115/ос про звільнення [PERSON] 15 липня 2009 року з посади провідника пасажирського вагона на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, а позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді провідника пасажирського вагона Вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» з 15 липня 2009 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до Державного територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця», третя особа: начальник вагонної дільниці ст. Київ-пасажирський Державного територіально-галузеве об'єднання «Південно-Західна залізниця» Голотюк Андрій Валерійович, про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, підлягає задоволенню. В порядку, визначеному ч.ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 грн. Враховуючи викладене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 36, 40, 233, 235 КЗпП України та

Outcome: approved