Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання угоди недійсною та припинення договору поруки посилаючись на те, що 21.03.2008 року було укладено кредитний договір між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобів»язань [PERSON] перед банком між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки. Дніпровським районним судом м. Києва розглядалася справа про стягнення з нього та [PERSON] заборгованості по кредитному договору. З матеріалів справи він дізнався про існування додаткової угоди № 1 до договору поруки, яку він не підписував. Оскільки він не підписував додаткової угоди № 1 до договору поруки тому вона є недійсною, в наслідок чого порука є припиненою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд визнати додаткову угоду № 1 від 16.12.2011 року до договору поруки № 189786 від 21.03.2008 року недійсною та припинити дію поруки. В останнє судове засідання представник позивача та позивач не з»явились, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала та пояснила, що є рішення Дніпровського районного суду м. Києва та ухвала Апеляційного суду м. Києва, якими вже стягнуто заборгованість за кредитним договором як з боржника так і с поручителя. Вважає, що даними рішеннями встановлена дійсність додаткової угоди, а тому дані обставини не підлягають повторному доказуванню. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 21.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір споживчого кредиту № 11318618000 на 130000 доларів США, що еквівалентно 656500 грн., процентна ставка 11,9 % з кінцевим терміном погашення не пізніше 22.03.2038 року (а.с.5-11). В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором від 21.03.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 189786, у відповідності до якого [PERSON] відповідає перед кредитором у тому ж обсязі , що і боржник [PERSON], за всіма зобов»язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору (а.с.12-13). Пунктом 2.2. вказаного договору передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов»язань за основним договором кредитор має право пред»явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов»язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги. Згідно вимог ст. 554 ЦК України, в разі невиконання зобов'язання боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає в тому ж обсязі, як і боржник, зокрема відповідає за сплату основного боргу і процентів, за відшкодування збитків, за сплату неустойки, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі, як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. До договору поруки було укладено додаткову угоду № 1 від 16.12.2011 року, відповідно до якої збільшилась сума кредитного договору з 656500 грн. до 1874097 грн. 60 коп. та з 16.12.2012 року збільшилась процентна ставка з 11,9 % до 14,40 %. Наполягаючи на позові позивач пояснив, що він не підписував додаткову угоду №1 до договору поруки, в зв»язку з чим позивачем було заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. З висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 6835\\6836\\14-32 від 22.08.2014 року вбачається, що підпис від імені [PERSON] у графі «Поручитель» під прізвищем «[PERSON]» в додатковій угоді № 1 від 16.12.2011 року до договору поруки № 189786 від 21.03.2008 року, представленому на дослідження, виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.62-69). Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 та ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 09.11.2009 року п. 8 роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Оскільки, [PERSON] не підписував додаткову угоду № 1 до договору поруки, то він фактично не укладав її, а тому додаткову угоду № 1 суд визнає недійсною. Згідно з ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Згідно з укладеними між сторонами договорами, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» слід розуміти візування поручителем змін до основного договору та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителям додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін, наявність яких з матеріалів справи не вбачається. Отже, оскільки позивачем не укладалася додаткова угода № 1 від 16.12.2011 року до договору поруки № 189786 від 21.03.2008 року, якою було збільшено розмір відсоткової ставки до 14,40 % та сума кредитного договору, яку не було узгоджено з поручителем, банк фактично збільшив обсяг відповідальності поручителя без його згоди. Наполягаючи на позові представник позивача пояснила, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2014 року та ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2014 року вже встановлені всі обставини щодо договору поруки та додаткової угоди № 1 до договору поруки та не підлягають повторному доказуванню, заборгованість судом вже солідарно стягнута, а тому суд не може брати до уваги висновок експертизи. З даним твердженням представника суд не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.04.2014 року та ухвали ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 17.09.2014 року вбачається, що в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечуючи проти позову стверджував, що [PERSON] не підписував додаткової угоди № 1 до договору поруки, але не надав жодного доказу. Таким чином, оскільки під час слухання іншої справи не встановлювалася та обставина, що додаткова угода не підписувалася [PERSON] шляхом призначення експертизи, тому суд вважає, що дійсність додаткової угоди № 1 не встановлена . З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що додаткова угода № 1 від 16.12.2011 року до договору поруки № 189786 від 21.03.2008 року є недійсною, а порука припиненою. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved