Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» про визнання договору позики недійсним (а.с.1-9). В обґрунтування вимог позову посилається на те, що між нею та відповідачем було укладено договір № 508851592 від 17.12.2019 року, відповідно до якого нею було отримано позику. Ознайомившись зі змістом вказаного договору, вона вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне. Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Послалась на те, що вказаний договір не був підписаний. Факт надання інформації відповідно до вимог ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Зазначила, що відповідачем було проігноровано вимоги ч.ч. 2,3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та не повідомлено її письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору. Послалась на те, що відповідач скористався тим, що їй, як позичальнику, бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, внаслідок чого вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав їй відомості, які потрібні їй як клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Вказала на нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача. Посилаючись на вимоги п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначила, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, можуть бути визнані недійсними. Зазначила, що договір між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» укладався без дотримання вимог ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», адже прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі. Договір між нею та відповідачем укладено не в письмовій формі, хоча він містить ознаки кредитного договору. В даному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідачем не було надано їй розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом. ЇЇ було введено в оману відповідачем на рахунок істотних умов договору, а зокрема, відсоткової ставки за користування кредитом, їй не було зазначено інформації з приводу непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, їй у було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків), через що вона погодилася на укладення вказаного вище договору, при укладенні договору був порушений, на її думку, принцип рівності сторін, оскільки їй було запропоновано укладення договору на фактично відомих лише відповідачу умовах. При цьому розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. На підставі викладеного позивач просить визнати Договір позики № 508851592 від 17.12.2019 року, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс», недійсним. Ухвалою судді від 30.12.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відкрито провадження по справі (а.с.19,20). Разом з позовом позивач надав клопотання про витребування доказів, яким просив суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» екземпляр договору позики № 508851592 від 17.12.2019 року, що укладений між нею [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» (а.с.16). Ухвалою судді від 30.12.2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів відмовлено (а.с.21). Вказаною ухвалою встановлено, що всупереч ч.2 ст.84 ЦПК України, [PERSON] не зазначено вжиті нею заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Копію ухвал судді від 30.12.2020 року, у відповідності до ч.6 ст.128 ЦПК України, направлено позивачу за електронною адресою вказаною нею в позові та отримано позивачем, що підтверджується матеріалами справи (а.с.24,25). Копію ухвали судді 30.12.2020 року з копію позову з додатками направлено відповідачу за адресою зазначеною у позовній заяві (а.с.22). До суду повернулось повідомлення про вручення поштового відправлення адресату (а.с.26). Від відповідача відзив на позов не надійшов. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Згідно зі ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п.5,6,7 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Згідно положень ч.1,ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію», правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або

Outcome: dismissed