Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, третя особа [PERSON] про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію, просив: визнати недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію інформацію розповсюджену заступником Генерального прокурора України [PERSON] [INFO] у приміщенні прокуратури міста Маріуполя за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Університетська, 6, на нараді з приводу призначення на посаду прокурора Донецької області, та у засобах масової інформації до невизначеного кола осіб, а саме, що [PERSON] є кримінальним злочинцем. Просив зобов'язати Генеральну прокуратуру України не пізніше наступного дня від набрання рішення у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом публічного виступу заступника Генерального прокурора України [PERSON] на брифінгу перед журналістами з повідомленням такого змісту: «[PERSON], стосовно якого Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України направлено до суду обвинувальний акт, відповідно до ст. 62 Конституції України вважається невинним у вчиненні інкримінованих правопорушень, доки його вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду. Позовні вимоги мотивовані тим, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження причетності позивача до протиправної діяльності, уявлення у громадськості про позивача, як злочинця, у зв'язку з причетністю до вчинення злочинів, порушує принцип презумпції невинуватості. В судовому засіданні, яке проведено в режимі відеоконференцзв?язку, позивач підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених підстав. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] в приміщенні прокуратури м. Маріуполя Донецької області проводилася нарада, на якій представники Генеральної прокуратури України, у тому числі заступник Генерального прокурора України [PERSON] повідомили про фактичні обставини, які перевірялися під час досудового розслідування кримінального провадження № 420150000000186 від 18.02.2015 за ч. 3 ст. 368 КК України. Після наради [PERSON] було затримано у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. В ході судового розгляду, не було встановлено, що у виступі [PERSON] йшла мова про вину [PERSON] В зазначеному виступі не йдеться та не стверджується про те, що [PERSON] є кримінальним злочинцем. Тому порушення принципу презумпції невинуватості, на чому безпідставно наполягає позивач, Генеральною прокуратурою України не допущено. Відповідно до положень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 1) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути отавою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч. 5 п. 15 постанови Пленуму ВСУ № 1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 33, п. 38, п. 41). Проте, ніщо не може завадити відповідним органам надавити інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10.02.1995, п. 38). Тому, при вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» (Dactaras v.Lithuania від 24.11.2000 п.п. 41, 43). Принцип презумпції невинуватості позивача зазначеною на нараді інформацією не порушено, оскільки у ньому відсутні дані про доведеність вини позивача у скоєнні кримінальних правопорушень. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed