Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 травня 1987 року він уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , посвідчений Привільнянською державною нотаріальною контрою і зареєстрований Привільнянською сільською радою народних депутатів в реєстрі за № 36, згідно якого придбав у власність житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Привільнянської сільської ради № 5 від 26 жовтня 2017 року [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS]. Позивач зазначає, що крім нього та його дружини - [PERSON] , в будинку також з 31 жовтня 2001 року зареєстрована його дочка - [PERSON] , та її діти - [PERSON] , 2001 року народження та [PERSON] , 2018 року народження. Згідно акту обстеження, відповідачі на момент обстеження не проживають в даному будинку, їх особистих речей або інших даних, які б свідчили про факт їхнього проживання не було виявлено. Оскільки відповідачі до цього часу зареєстровані у спірному приміщенні, та з 2005 року не проживають в ньому, що значно порушує права позивача на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, тому він змушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав. Його представник - адвокат Мелещук Г. М. пояснив суду, що позивач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] , придбав у власність житловий будинок по [ADDRESS] . На теперішній час у будинку зареєстрований позивач та його дружина - [PERSON] , а також його донька [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] », а потім на « [PERSON] ». Також у будинку зареєстровані діти [PERSON] - донька [PERSON] та [PERSON] , які є онуками позивача. У зв`язку з тим, що дочка позивача з 2005 року не проживає в будинку, а її молодша донька фактично з дня народження не проживає в будинку, вважав, що існують підстави для визнання таких осіб такими, що втратили право користування будинком. Крім того, пояснив, що між позивачем та відповідачами не існує домовленості щодо збереження права користування житлом, а питання щодо спадкування частини майна після смерті його дружини [PERSON] - не вирішувалося, оскільки до нотаріальної контори з відповідними заявами ніхто не звертався. Відповідачка [PERSON] , яка також є законним представником малолітньої [PERSON] , 2018 року народження, в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що є донькою позивача, а її мати - [PERSON] померла в 2010 році. Коли відповідачка була неповнолітньою, то її мати надала згоду на її реєстрацію в будинку за місцем проживання батьків. Після того, як відповідачка у 2001 році народила старшу дитину [PERSON] , то вона також зі згоди своєї матері зареєструвала дитину в будинку, а у 2018 році - зареєструвала доньку [PERSON] за своїм місцем реєстрації. Не заперечувала той факт, що не проживає в будинку з 2007 року, проте пояснила, що питання щодо спадкування частини будинку після смерті матері - залишається не вирішеним, а вона з чоловіком та малолітньою дитиною не мають постійного місця проживання, оскільки не мають у власності іншого житла, а її чоловік зареєстрований на даний час у гуртожитку. Відповідачка [PERSON] , яка про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.164), в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи - Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування) - Болдирева О.С., у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що малолітня [PERSON] в силу свого малолітства не може визначити місце свого проживання, а тому такі дії вчиняються її батьками, які не мають іншого житла. Тому вважала недоцільним задоволення позову в частині визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом з урахуванням інтересів дитини, про що орган опіки надав відповідний Висновок суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що мешкає по сусідству з позивачем з 2004 року. Відповідачку [PERSON] не бачила давно в с. Привільне, [PERSON] - бачила лише два рази, а Єву - жодного разу. Відомо, що позивач після смерті своєї дружини [PERSON] одружився з [PERSON] , яка також проживає разом з ним. Свідок [PERSON] , яка є дружиною позивача, в судовому засіданні пояснила суду, що проживає в с. Привільне з 2006 року та їй відомо, що позивач на той час жив у будинку зі своєю дружиною [PERSON] , яка померла в 2010 році, а у 2011 році вони з позивачем зареєстрували шлюб та почали жити разом. Відповідачка [PERSON] не проживала з ними, а також коли була жива її мати, а лише навідувала її. Відповідачка [PERSON] взагалі приїздила до с. Привільне декілька разів, також не проживала з позивачем. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідачку, свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28 травня 1987 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив будинок в с. Привільне Солонянського району Дніпропетровської області, площею 40 м ? (а.с.10-11). Згідно Рішення виконавчого комітету Привільнянської сільської ради № 5 від 26 жовтня 2017 року житловому будинку, який належить [PERSON] в с. Привільне на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 1987 року, зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 36, присвоєно точну адресу: [ADDRESS] (а.с.12). Судом встановлено, що вказаний будинок був придбаний позивачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що не заперечувалося сторонами по справі. Згідно положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (в редакції на день укладання договору купівлі-продажу будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та його колишньої дружини - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.155). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що батьками відповідачки [PERSON] , яка у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила своє прізвище на « [PERSON] », що підтверджується Витягом з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.145), а також змінила своє прізвище на « [PERSON] » у зв`язку з реєстрацією шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.16) є: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.15,144). На час придбання у власність спірного будинку, відповідачка [PERSON] не досягла повноліття, оскільки народилася [INFO] та [INFO] , тобто ще за життя своєї матері, була зареєстрована у спірному будинку, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місяця проживання (а.с.14,125). Згідно повідомлення Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 14 серпня 2020 року № 989/02-4 (а.с.120) спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] в Солонянській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області не відкривалася. Суд вважає, що оскільки відповідачка [PERSON] є донькою померлої [PERSON] , яка була співвласником спірного будинку, тому [PERSON] має право на спадкування після смерті своєї матері, оскільки відповідно до положень ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги разом з позивачем. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім`ї без поважних причин понад рік. Оскільки відповідачка [PERSON] є членом сім`ї позивача та на час розгляду справи не реалізувала своє право на спадкування майна після смерті матері, тому суд вважає, що вирішення питання про визнання її такою, що втратила право користування житлом, яке є складовою частиною права власності, - є передчасним. Під час розгляду справи не вирішувалося питання щодо усунення від права на спадкування та не оспорювалися спадкові права сторін, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки судом було встановлено, що позивач не довів суду, що є єдиним власником спірного будинку, а також під час розгляду справи було встановлено наявність не вирішеного права на спадкування частини спірного будинку, тому суд вважає, що підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом на час розгляду справи - відсутні. Стосовно вимог позивача про визнання такою, що втратила право користування відповідачки [PERSON] , яка була зареєстрована в будинку з 19 жовтня 2017 року, що підтверджується копією Довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.13), суд вважає, що оскільки відповідно до довідки Привільнянської сільської ради від 15 липня 2020 року № 598 відповідачка була знята з реєстрації 02 квітня 2020 року (а.с.124), то підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, оскільки кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідачка [PERSON] не порушує права позивача, оскільки знята з реєстрації, у зв`язку з чим втратила право користування житлом. Вирішуючи позов в частині визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка була зареєстрована в спірному будинку 31 жовтня 2019 року (а.с.124) такою, що втратила право користування житлом, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Суд вважає, що у випадку позбавлення права користування житлом відповідачки [PERSON] , яка є матір`ю малолітньої дитини, що не оспрювалося сторонами по справі, її малолітня дитина також втратить таке право, а тому зазначене також є підставою для відмови у задоволенні позову щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Посилання позивача та його представника на те, що під час розгляду справи відповідач підтвердила факт тривалої відсутності [PERSON] у спірному будинку, оскільки остання проживає разом із своєю матір`ю та батьком в м. Дніпрі, що на їх думку, є підставою для визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованими з огляду на таке. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до положень ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Згідно Висновку щодо вирішення судового спору про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування житлом (а.с 159-161), орган опіки та піклування вважає недоцільним визнання [PERSON] такою що втратила право користування житлом з огляду на положення ст. ст. 7, 160 СК України. Статтею 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Тому, з максимально можливим урахуванням інтересів малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] суд вважає, що правові підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відсутні. Сторони не надали суду докази щодо забезпечення малодітної дитини іншим житлом, а тому її право на користування житлом не може бути порушене. Позиція суду узгоджується з позицією ВС, викладеною у постанові від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що правові підстави для задоволення позову - відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, узв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed