Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Добропіллявугілля» посилаючись на те, що з січня 1998 року по 08 червня 2010 року він перебував у трудових правовідносинах з ДП «Добропіллявугілля», працюючи підземним гірником на відособленому підрозділі «Шахта «Новодонецька». 11 жовтня 2004 року при виконанні своїх службових обов'язків з ним трапився нещасний випадок в результаті чого, він отримав забій лівої плечової кістки, садно м'яких тканин лівого ліктьового суглобу. Окрім того, 08 лютого 2010 року при виконанні трудових обов'язків на відособленому підрозділі «Добропільське шахтобудівне управління №5» ДП «Добропіллявугілля» з ним трапився нещасний випадок в результаті чого, він отримав травму голови. Внаслідок вказаних травм йому встановлено за сукупністю 50 % втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності. В зв'язку з чим, він отримує моральні страждання через фізичні болі, які він відчуває і по теперішній час, що потребує його звертатись до лікарів, проходити лікування і він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, 08 червня 2010 року його було звільнено з роботи за станом здоров'я, в зв'язку з чим, його дружина та троє неповнолітніх дітей залишились без коштів, тобто він не може надавати повноцінну допомогу своїй родині і все це порушило його нормальний спосіб життя. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 15 січня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ДП «Добропіллявугілля» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. На вказане рішення суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції без належних на то підстав визначив наявність моральної шкоди, виходячи лише з того, що позивачу встановлено 50% втрати працездатності на підставі довідки повторного огляду обласної МСЕК №6, серія 10 ААА №247780 від 17.09.2013 року. Вважає, що суд безпідставно застосував практику врегулювання страхових правовідносин при розгляді справі про трудові правовідносини, що виникають при ушкодженні здоров'я працівника внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я. Зазначає, що ні в позовній заяві, ні в ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивач не надав документів чи інших доказів, які підтверджують наявність факту моральної шкоди, протиправність діяння відповідача та вину підприємства в її спричиненні. Позивач, сповіщений про час та місце розгляду справи судовою повісткою з рекомендованим поштовим повідомленням та телефонограмою, не з'явився. ДП «Добропіллявігулля», повідомлене про час та місце розгляду справи, подало заяву про розгляд справи за відсутності представника підприємства. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення - зміні, виходячи з наступного. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом першої інстанції встановлено, що з січня 1998 року по 08 червня 2010 року відповідач перебував у трудових правовідносинах з ДП «Добропіллявугілля», працюючи підземним гірником на відособленому підрозділі «Шахта «Новодонецька». 11 жовтня 2004 року при виконанні своїх службових обов'язків з ним трапився нещасний випадок в результаті чого, він отримав забій лівої плечової кістки, садно м'яких тканин лівого ліктьового суглобу. Згідно актів Н-1 та Н-5 причиною травмування, зокрема, вказано також порушення технологічного процесу. Окрім того, 08 лютого 2010 року при виконанні ним трудових обов'язків на відособленому підрозділі «Добропільське шахтобудівне управління №5» ДП «Добропіллявугілля» з ним стався нещасний випадок в результаті чого, він отримав травму голови. В актах Н-1 та Н-5 причиною травмування вказано також невиконання посадової інструкції гірничого майстра. Відповідачу на даний момент встановлено загальну втрату працездатності - 50%, з яких 10% у зв'язку з травмуванням на виробництві у 2004 році і 40% у зв'язку з травмуванням на виробництві у 2010 році та ІІІ група інвалідності. У зв'язку з чим, він отримує моральні страждання через фізичні болі, які він відчуває і дотеперішній час, що змушує його звертатись до лікарів, проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 08 червня 2010 року позивача було звільнено з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я. Позивач має сім'ю та трьох неповнолітніх дітей 1999, 2006 та 2011 років народження. У зв'язку з отриманими травмами та звільненням з роботи за станом здоров'я позивач не може надавати допомогу своїй родині, а також порушено нормальний спосіб його життя. Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві позивачу завдана моральна шкода, право на відшкодування якої, за рахунок коштів підприємства, регулюється ст. 237-1 КЗпП України. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вважав, що вказаний у позові розмір компенсації - 20 000 грн. відповідає ступеню та глибині фізичних та душевних страждань, завданих позивачу внаслідок трудового каліцтва. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо доведеності факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві та наявністю правових підстав для її відшкодування за рахунок коштів підприємства. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 (про страхові виплати), статтею 237-1 Кодексу законів про працю України потерпілим надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 2 цієї статті встановлено, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як вбачається зі змісту даної норми, право на відшкодування моральної шкоди виникає у працівника у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачу внаслідок ушкодження здоров'я на виробництві заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з цим. Даний висновок суду відповідає Рішенню Конституційного Суду України від 27.01.2004 року №1-9 рп/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) згідно з яким, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, які він поніс у зв'язку з каліцтвом. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. З огляду на викладене, сам факт отримання робітником травми при виконання трудових обов'язків свідчить про завдання йому моральних страждань. Законодавець у даному випадку не ставить право потерпілого на відшкодування немайнової шкоди в залежність від вини самого робітника або роботодавця. Проте судова колегія не може погодитися з розміром грошового відшкодування, визначеного судом першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням обставин отримання травм, вимог розумності і справедливості судова колегія вважає, що з підприємства на відшкодування моральної шкоди слід стягнути 15 000 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає нормам процесуального права і матеріального права. З огляду на наведене, рішення підлягає зміні лише в частині визначення розміру грошової компенсації відшкодування моральної шкоди та розміру витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Outcome: partial