Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунення перешкод у користування квартирою шляхом виселення з квартири [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, направив свого представника. Представник позивача вимоги позову підтримав, та вказав як підставу позовних вимог ст.ст. 168, 170 ЖК УРСР. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, направила свого представника. Представник [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що відповідачі мешкають у спірній квартирі на підставі ордеру, виданого в 1991 році, приватизація вказаної квартири скасована, та, на його думку, на теперішній час повернута до комунальної власності. Відповідач [PERSON] вимоги позову не визнав, посилаючись на те, що в квартирі вони проживають на підставі ордеру, виданого в 1991 році, та жодних правовідносин у них з [PERSON] не мають. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність учасників процесу, які не з'явились. Обставини справи, встановлені судом. Основним квартиронаймачем та володільцем особового рахунку квартири [ADDRESS] був [PERSON] (квартира не приватизована, отримана в 1991 році на підставі ордеру в порядку розподілення відомчого житлового фонду на склад сімї з трьох осіб). 18 березня 2004 року за рішенням суду шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Заочним рішенням від 25.09.2012 року задоволено позов [PERSON], визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. 13.11.2012 року за заявою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] знято з реєстрації з квартири [ADDRESS] . 14.11.2012 року [PERSON] звернувся до Управління з користування та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради з заявою про оформлення передачі в приватну власність вказаної вище квартири. 13.12.2012 року Управління з користування та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради видано [PERSON] свідоцтво про право власності на житло і записаний у реєстрову книгу за №777/ж , згідно з розпорядженням №1733-р від 13.12.2012 року, зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 17.12.2012 року. 25.12.2012 року [PERSON] продав квартиру [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25.12.2012 року, посвідченого [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1872. 28.12.2012 року [PERSON] придбав у [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 37,7 кв. м., за договором купівлі-продажу від 28.12.2012 року, посвідченим [PERSON], приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим № 6208. Ухвалою суду від 11.03.2013 року заочне рішення від 25.09.2012 року скасовано. Рішенням суду від 30.04.2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням- відмовлено. Рішенням суду від 02.12.2013 року, скасовано розпорядження Управління з користування та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №1733-р від 13.12.2012 року про приватизацію квартири [ADDRESS]; скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням з користування та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, на право приватної власності [PERSON] на вказану квартиру, за реєстровим № 777/ж. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23.10.2014 року судове рішення від 02.12.2013 року залишено без змін. Рішенням суду від 16.10.2014 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи [PERSON], Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Миколаївській області про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення майна , переданого за недійсним правочином - відмовлено. Згідно ст. ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов*язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди, відшкодування моральної \\ немайнової \\ шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивач, як на підставу заявленого позову, посилався на ст. ст. 168, 170 ЖК УРСР, які передбачають наступне. Згідно ст. 168 ЖК УРСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. У відповідності до ст.170 ЖК УРСР , при переході права власності на жилий будинок, (частину будинку, квартиру), в якому знаходиться здане в найом жиле приміщення, до іншої особи договір найму зберігає силу до закінчення зазначеного в ньому строку. Якщо договір найму укладено без зазначення строку, новий власник будинку (квартири) вправі вимагати його розірвання у випадках і в порядку, передбачених статтею 168 цього Кодексу. Стаття 9 ЖК УРСР передбачає підстави виселення. За такого, суд зважаючи на викладене, вважає що відсутні правові підстави для задоволення позову. В даний час розглядається позов [PERSON] до [PERSON], виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним, а тому існує спір, пов*язаний з правом власності на квартиру [ADDRESS] (володіння, користування та розпорядження). За такого, у спосіб, обраний позивачем, позов задоволенню не підлягає. Проте, така відмова у позові не перешкоджає позивачеві звернутись до до суду з позовом, в установлений законом спосіб. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed