Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними, як правочинів, рішень сесій Бобровицької міської ради. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням 30 сесії 5 скликання від 26.05.2010 року та 38 сесії шостого скликання від 22.05.2015 року Бобровицької міської ради про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та будівництва індивідуальних гаражів в межах території міської ради передано у власність [PERSON] земельну ділянку під кадастровим номером [NUMBER] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва гаражу. З листа Бобровицького КП «Міськдобробут» йому стало відомо, що через приватизовану земельну ділянку [PERSON] проходить водогін до його будинку. Вказує, що зазначені рішення як правочини необхідно визнати недійсним, оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачкою [PERSON] не значиться зареєстрованим будинок, біля якого їй надано дозвіл приватизувати земельну ділянку, а для будівництва гаражу у неї немає жодних підстав. В судовому засіданні представник позивача в справі позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, зазначених у позові. Зазначивши при цьому, що рішення сесій міської ради необхідно скасувати, так як у разі прориву труби водогону, який проходить через приватизовану земельну ділянку [PERSON], остання не дозволить проводити будь-які ремонтні роботи на її земельній ділянці. Відповідач - Бобровицька міська ради в судове засідання не з`явився. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. Суд, з урахуванням вимог ст. 206 ЦПК України вважає за необхідне не прийняти визнання позову відповідачем у справі та продовжити судовий розгляд. Представник відповідача, [PERSON]- [PERSON], заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав про відсутність доказів, необхідних для задоволення позову. Також заявив про застосування до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що через земельну ділянку, яка приватизована [PERSON], по [ADDRESS] проходить водогін з їх будинку по [ADDRESS] до господарства [PERSON] З дати отримання відповідачкою [PERSON] земельної ділянки у власність жодного разу не було прориву водогону. Також вказали, що як позивач, так і відповідач мають безперешкодний доступ до загального крану, який знаходиться в підвалі їх будинку, за допомогою якого вони можуть регулювати подачу води до своїх господарств. Також зазначали, що у разі прориву труби водогону в майбутньому, [PERSON] на земельній ділянці якої знаходиться частина труби позбавить можливості [PERSON] здійснювати її ремонт, а тому необхідно задовольнити вимоги останнього та скасувати зазначені в позові рішення сесій міської ради. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, свідків, суд приходить до наступного висновку, виходячи з слідуючого. Судом встановлено, що рішенням 38 сесії 6 скликання Бобровицької міської ради від 22.05.2015 року у відповідності до вимог п.п.34 п.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст..ст. 12, 81, 116, 121, 122, 186 Земельного кодексу України, було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства та будівництва індивідуальних гаражів та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] Чернігівської області (а.с. 5-6). Позивач, всупереч вимогам ст.ст.76-84 ЦПК України не надав суду рішення 30 сесії 5 скликання, від 26 травня 2010 року, яке він також просить скасувати, та не заявив клопотання про його витребування, позбавивши тим самим суд можливості з'ясувати суть прийнятого Бобровицькою міською радою рішення. Листом КП «Міськдобробут» від 21.06.2017 року повідомлено [PERSON], що через приватизовану [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] дійсно проходить водогін (а.с.7). Інших доказів, крім вищевказаного листа суду не надано. Звертаючись до суду з позовом про скасування рішень органу місцевого самоврядування, прийнятих в 2010 та 2015 р.р. щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність [PERSON] позивач вказує, що це порушує його права на користування вказаним водогоном, який проходить по приватизованій земельній ділянці відповідачки. Обгрунтовуючи в судовому засіданні вимоги представник позивача - [PERSON] вказала, що у разі пошкодження (прориву) водогону в майбутньому, [PERSON] не дозволить позивачу здійснювати його ремонт, в цьому і буде порушення прав позивача. Допитані свідки також підтвердили про можливе в подальшому порушення прав [PERSON] на користування водогоном , вказавши при цьому, що на даний час такі порушення відсутні. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. &? ;...&g6; поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України) , зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Вказані положення не дозволяють оскаржувати рішення або певні обставини абстрактно, лише тому, що позивач вважає начебто рішеннями сесій у частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] порушені його права. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Порушення має бути реальним, на час звернення до суду стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально визначені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Зі змісту позовних вимог, матеріалів справи, пояснень представника позивача, свідків, не вбачається, що на момент звернення до суду прийнятими рішеннями сесій Бобровицької міської ради були порушені права чи інтереси позивача. Посилання представника позивача на те, що в подальшому можливе порушення його прав на користування водогоном в зв`язку з прийняттям вказаних вище рішень міської ради не заслуговують на увагу, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, якого судом не встановлено. Оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача, а тому враховуючи вимоги ст. 267 ЦК України та роз'яснення, викладені в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», не підлягає застосуванню позовна давність , на яку наполягав представник відповідачки. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed