Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS], посилаючись на те, що у 23.02.2012 році він подарував 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] відповідачу по справі, однак вважає, що він має право розпоряджатись вказаним майном на свій розсуд, оскільки хоче вселити квартирантів у даний будинок, але відповідач заперечує вказане. Станом на сьогодніший день він не може розпоряджатись даним майном, оскільки відповідач обманув його при укладенні такого та запевняв його, що він буде мати всі права власника, вважає, що в даному випадку діє помилка, вважає, що зазначені обставини впливають на його майнові права, а тому звернувся до суду за захистом свого права та інтересу. Просить позов задоволити. У судове засідання позивач не з'явився, однак подав заяву з якої видно, що він просить справу заслухати у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, також подав заяву з якої видно, що він просить справу слухати у його відсутності, позов визнає повністю, просить такий позов задоволити, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 23.02.2012 році між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстровано в реєстрі за №827. Згідно вказаного договору [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв в дар зазначену частку будинку, яка належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на частку в будинку, виданого відділом приватизації житла Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 09.02.2012 року, зареєстрованого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 16.02.2012 року за номером витягу 33199587, реєстраційний номер 32619411. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 717 ЦК України одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним . У відповідності до положень ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки . Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У відповідності до положень ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Оскільки позивач не може розпоряджатись даним майном, так як відповідач при укладенні такого запевняв позивача, що останній буде мати всі права власника, а позивач з вказаною метою уклав такий договір дарування 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS], а тому суд вважає, що в даному випадку діє помилка позивача при укладенні спірного договору щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Крім того, відповідно до положень частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідачем визнається позов повністю у своїй заяві, ураховуючи наявність законних підстав для задоволення позову, та те, що визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд задовольняє зазначені позовні вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved