Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно, а саме - гараж, який розташований за адресою: КІМа, буд. № 30, м. Бердичів, Житомирської області. В обгрунтування позовної заяви зазначив, що він протягом періоду більше як 10 років безперервно володіє та користується нерухомим майне саме - гаражем, який розташований за адресою: вул. КІМа, буд. № 30, м. Бердичів Житомирська області, а тому просить визнати за ним право власності на даний обєкт в порядку набувальної давності. У відкритому судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Крім того пояснив, що даний гараж йому подарував його батько - [PERSON], який купив його в [PERSON]. Будь-яких документів щодо дарування вказаного гаражу вони не оформляли. Право власності на даний гараж не зареєстровано. Він не звертався до жодних установ щодо введення даного гаража в експлуатацію, чи оформлення на нього права власності. Спірним гаражем він користується вже більше як десять років. Будучи присутнім в попередніх судових засідання представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав. В судове засідання представник відповідача не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи в його відсутності суду не надав. Надав заперечення проти позовних вимог, в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Мотивуючи тим, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, що не відповідає специфіці правовідносин, що виникли, так як існує інша підстава для виникнення у нього права власності на даний обєкт. Позивачем суду не надано доказів, що підтверджують відповідність гаража будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки тощо. Також суду не надано жодних підтверджуючих документів, що спірний гараж не є самочинним будівництвом, оскільки право власності на самовільне будівництво за набувальною давністю не може бути визнане судом. Заслухавши пояснення свідків, зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами. Згідно ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набуте як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить на праві власності іншій особі. Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжувала відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, за рішенням суду набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила вказаної статті поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Набувальна давність за вказаною нормою поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Як вбачається з матеріалів справи, за адресою: вул. КІМа, буд. № 30, в м. Бердичеві, Житомирської області побудований гараж, що підтверджується копією технічного паспорту(а.с. 6- 10). Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Бердичівської міської ради від 18.09.2016 року № 02-16/1633, рішення про надання в користування, або передачу у власність земельної ділянки [PERSON], за адресою: м. Бердичів, вул. КІМа, 30 для індивідуального гаражного кооперативу Бердичівською міською радою не приймалося(а.с. 21). Відповідно до відповіді управління Держгеокадастру у Бердичівському районі від 08.11.2006 року № 9-602-99-5-3040/2-16, земельна ділянка за адресою: м. Бердичів, вул. КІМа, 30 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 року не обліковується(а.с. 63). Крім того в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що гараж за адресою: вул. КІМа, 30 в м. Бердичеві він купив у свого товариша [PERSON] приблизно в 1996-1997 роках. Жодних договорів купівлі продажу даного гаражу вони не оформляли. Він дав [PERSON] кошти, а той дав йому якісь документи, однак сказати, що то за документи він точно не може. Право власності на даний гараж в установленому законом порядку він не оформляв. Приблизно в 2000 роках він даний гараж віддав своєму сину - [PERSON], який користується ним по даний час. В судовому засіданні свідки [PERSON]Г, [PERSON] пояснили, що земля за адресою: м. Бердичів, вул. КІМа, 30 належала цегельному заводу. В подальшому на цій землі було побудовано приблизно 40 гаражів. Дані гаражі в експлуатацію не прийнятті, на даний час вони намагаються оформити на них право власності. В звязку з цим звернулися до Бердичівської міської ради. Що стосується гаража, який є предметом спору, то їм відомо, що даний гараж належав [PERSON], і в подальшому, коли точно вони сказати не можуть, той продав вказаний гараж батькові позивача, про це їм відомо з його слів. А той в свою чергу віддав його позивачу, який користується ним по даний час. В судовому засіданні позивачем і його представником не надано доказів про належне відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного гаражу, відсутні дані про затвердження проекту будівництва та дотримання забудовником будівельних норм та правил. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Таким чином, суд вважає, що гараж за адресою: вул. КІМа, буд. № 30 в м. Бердичеві Житомирської області є самочинним будівництвом. У відповідності до ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року роз»яснено, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Така ж позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року в справі №6-45431св14. А тому суд вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи ст. 344 ЦК України, оскільки передбачають захист прав особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і воно не є самочинно збудованим. Таким чином, враховуючи обставини справи, а також наведені вище положення закону, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на гараж на вул. КІМа, 30 у м. Бердичеві за набувальною давністю не вбачається.

Outcome: dismissed