Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю. В позовній заяві посилався на те, що більше, ніж два з половиною роки його права та свободи як громадянина України грубо постійно порушують співробітники МВС України в Полтавській області, які проявляють недовіру до нього, знищують та принижують його честь, гідність та авторитет. Його звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій, вчинених відносно нього [PERSON] та [PERSON], залишаються без належного реагування, перевірка належним чином не проводиться, з 16 липня 2015 року і до даного часу слідчі дії не проводяться, а рішення по кримінальній справі приймалися з порушенням вимог закону. Такими незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування йому завдано значної матеріальної та моральної шкоди. Тому позивач просив суд за невиконання покладених на них обов'язків стягнути з відповідачів Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України на його користь в солідарному порядку 390000 грн. на відшкодування завданої матеріальної шкоди, та 390000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Журба Г.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Просили позов задовольнити. Представник відповідача Головного управління національної поліції в Полтавській області Забєлінський О.С. проти позову заперечив. Зазначив, що відповідачем права позивача порушені не були, відповідно, шкоди позивачу відповідачем завдано не було. Тому в задоволенні позову просив відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України Ропавка А.В. в судовому засіданні проти позову також заперечила. Зазначила, що позивач не надав доказів заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди, розміру такої шкоди. Державною казначейською службою України як окремою юридичною особою шкода позивачу не завдавалась, тому підстави для стягнення з неї коштів відсутні. Посилаючись на безпідставність позовних вимог, в задоволенні позову просила відмовити. Прокурори Харенко В.М., Вороненко А.М., які вступили у справу в порядку ст.45 ЦПК України з метою представництва інтересів держави в суді, проти задоволення позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Після оголошеної судом перерви прокурор Харенко В.М. в судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 16 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області про вчинення відносно нього протиправних дій громадянами [PERSON] та [PERSON], а саме про спричинення йому тілесних ушкоджень та відкрите викрадення належного йому майна. За його зверненням 16 жовтня 2003 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості щодо кримінального провадження №12013180020002399. 17 жовтня 2013 року [PERSON] повідомив Київському РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області по викрадення (угон) належного йому автомобіля «Форд транзит коннект», державний номерний знак [NUMBER]. За даним фактом відкрито кримінальне провадження, зареєстроване в ЄРДР за №12013180020002404. В подальшому за вказаними кримінальними провадженнями органами досудового розслідування здійснювались перевірки, проводилися слідчі дії, приймалися процесуальні рішення. Постановою старшого слідчого СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 14 березня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12013180020002404 від 17 жовтня 2013 року, закрито за відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України (а.с.26). Зазначена постанова слідчого скасована ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 11 серпня 2015 року (а.с.27). Також постановою старшого слідчого СВ Київського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області від 21 квітня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12013180020002399 від 16 жовтня 2013 року, закрито за відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України (а.с.24). Зазначена постанова слідчого скасована ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 16 липня 2015 року (а.с.25). Неодноразові звернення позивача до органів досудового розслідування та органів МВС розглядалися в порядку, передбаченому КПК України та Законом України «Про звернення громадян», [PERSON] надавались відповіді. Звертаючись до суду з заявою про відшкодування завданої йому неправомірними діями, а більше - бездіяльністю працівників органів МВС України шкоди, позивач вказує, що така шкода полягає у викраденні під час вчинення відносно нього неправомірних дій громадянами [PERSON] та [PERSON] належного йому майна за переліком, що наданий на а.с.117. Оскільки працівниками міліції належним чином не виконано обов'язок щодо захисту його прав, викрадене у нього майно йому не повернуто, винні особи до відповідальності не притягнуті, позивач просив суд стягнути вартість викраденого у нього майна з відповідачів, які і допустили протиправну бездіяльність. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В судовому засіданні належними та допустимими доказами факт вчинення відповідачами відносно позивача неправомірних дій чи бездіяльності не підтверджено. Жодним доказом не підтверджується заподіяння позивачу відповідачами майнової шкоди. Провадження за заявами [PERSON] про вчинення відносно нього кримінальних правопорушень здійснювались в порядку, встановленому КПК України. Порядок оскарження рішень, дій та бездіяльності органів досудового розслідування також детально регламентований КПК України. Докази, що підтверджували б наявність прямого причинного зв'язку між діями або бездіяльністю працівників органів МВС України та заподіянням шкоди позивачу, сторонами суду надані не були. Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Але в судовому засіданні представник позивача наполягав на тому, що позивач звернувся до суду за захистом його права в загальному порядку, передбаченому ст.1166 ЦК України, а не в порядку, передбаченому ст.1177 ЦК України. Наполягав на відшкодуванні завданої позивачу шкоди саме згідно ст.1166 ЦПК України. Проте, в значенні ст.1166 ЦК України не притягнення до відповідальності осіб, винних у заподіянні шкоди потерпілому у кримінальному провадженні, не повернення органами досудового розслідування потерпілому майна, що вибуло з його володіння, не може бути розцінено як заподіяння йому шкоди цими органами досудового розслідування. Під матеріальною шкодою слід розуміти зменшення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом та мають певну економічну цінність і виражаються в грошовому вимірнику. Чинним законодавством України не передбачено обов'язку органу досудового розслідування, органів МВС відповідати за заподіяну потерпілому у кримінальному провадженні шкоду. Згідно ч.3 ст.19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до закону від шкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Судом же не встановлено факту заподіяння відповідачами шкоди під час здійснення ними своїх повноважень позивачу [PERSON] На підставі викладеного судом встановлено безпідставне визначення позивачем суми не повернутого йому майна, про викрадення якого він заявляв, як шкоди, завданої працівниками ОВС. Крім того, визначення позивачем вартості викраденого у нього майна за цінами на аналогічне нове майно не відповідає вимогам ст.1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна, а не аналогічного нового. Слушними є заперечення проти позову представника відповідача ДКС України, яка посилалась на те, що позивачем взагалі не надано доказів того, що зазначене ним в переліку майно взагалі у нього було, та яка його реальна вартість. Також суд бере до уваги посилання представника відповідача ГУНП в Полтавській області, що зазначене управління створено лише 07 листопада 2015 року, та не є правонаступником УМВС України в Полтавській області. Відповідно, не встановлено винної поведінки відповідачів та наявності причинного зв'язку між протиправними діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Таким чином судом не встановлено складу деліктного зобов'язання відповідачів по відношенню до позивача. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Стан здоров'я позивача заслуговує на увагу, але не свідчить про заподіяння йому шкоди відповідачами. Оскільки судом не встановлено вини відповідачів у заподіянні позивачу моральної шкоди, в задоволенні позовної вимоги про її відшкодування також необхідно відмовити. На підставі викладеного в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повному обсязі. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed