Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спільне сумісне майно у виді житлового будинку, обґрунтовуючи вимоги тим, що у них як співвласників виникла необхідність зареєструвати право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку, однак у позасудовому порядку вони позбавлені такої можливості. Від позивачів до суду надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Від відповідача до суду надійшли заяви про розгляд справи без участі їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому\~статтями 206,\~207\~цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розглянувши подані заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», закінчені об`єкти будівництва потребують прийняття в експлуатацію відповідно до «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 07 липня 2006 року квартира [ADDRESS] перебуває у приватній власності позивача, [PERSON] , та квартира [ADDRESS] в цьому [ADDRESS] до договору купівлі-продажу від 25 січня 2012 року належить її чоловіку [PERSON] . Також встановлено, що Квартира №1 у вказаному житловому будинку належала третій особі, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] , що згідно рішення Полтавський районний суд Полтавської області від 18 квітня 2014 року за [PERSON] визнано приватної власності на 1\\2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ідо складається із: коридор (1-1) площею 6.6 кв.м., кухня (1-2) площею 18 кв.м., кімната (1-3) площею 13.1 кв.м., кімната (1-4) площею 8.1 кв.м., кімната (1-5 ) площею 7.8 кв.м., передпокій (1-6) площею 7.7 кв.м., санвузол (1-7) площею 5.4 кв.м., топочна (1-8) площею 2.3 кв.м., та господарські будівлі і споруди: навіс літ. а2, сарай літ. В1, сарай літ. ві, літня кухня літ. Б, навіс літ. б, сарай літ. В2, сарай літ. в, сарай з погрібом літ. Г,г1, сарай з погрібом літ. Г1,г2, гараж літ. Г2, навіс літ. г, хвіртки № 1,8, огорожа № 2,5,7,10, вигріб № 12, ворота з хвірткою № 9, літній душ (тимчасовий) літ. І, навіс (тимчасовий) літ. К. Із матеріалів позову вбачається, що позивачі на даний час об`єднали належні їм квартири [ADDRESS] на [ADDRESS] , що підтверджується даними технічного паспорта. Крім цього на прилеглій земельній ділянці знаходяться належні позивачам надвірні будівлі та споруди. Будинок садибного типу з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] складається із: - житлового будинку літ. А-1 (загальною площею 134,7 кв.м., житловою площею 48.3 кв.м.), який розділений на дві окремі квартири - квартира [ADDRESS] складається із: коридору (1) площею 6.5 кв.м., кухні (2) площею 18.0 кв.м., кімнати (3) площею 13.1 кв.м., кімнати (4) площею 8.1 кв.м., кімнати (5) площею 7.8 кв.м., передпокою (6) площею 7.7 кв.м., санвузла (7) площею 5.4 кв.м., топочної (8) площею 2.3 кв.м. Загальна площа квартири - 68.9 кв.м.. Житлова [ADDRESS] складається із: коридору (1) площею 11.3 кв.м., передпокою (2) площею 4.9 кв.м., кухні (3) площею 7.0 кв.м., кімнати (4) площею 9.2 кв.м., кімнати (5) площею 10.1 кв.м., кухні (6) площею 10.7 кв.м., передпокою (7) площею 7.3 кв.м., санвузла (8) площею 5.3 кв.м.. Загальна площа - 65.8 кв.м.. Житлова площа - 19.3 кв.м. - господарських будівель і споруд: навіс літ. а2, літня кухня літ. Б, навіс літ. б, сарай літ. В1, сарай літ. В2, сарай літ. в, сарай літ. ві, сарай літ. Г, сарай літ. Г1, гараж літ.? Г2, навіс літ. г, погріб літ. гі, погріб ліг. г2, сарай літ. Д, сарай літ. Е, погріб літ. Є, сарай літ. Ж, погріб літ. З, навіс літ. И, літній душ (тимчасовий) літ. І, сарай літ. ї, навіс (тимчасовий) літ. К, хвіртка №1, огорожа № 2, хвіртка № 3, огорожа № 4, огорожа № 5, вигрібна яма № 6, огорожа № 7, хвіртка № 8, ворота з хвірткою № 9, огорожа № 10, огорожа № 11, вигрібна яма № 12, вигрібна яма № 13. Таким чином, із матеріалів позову вбачається, що у фактичному спільному користуванні позивачів знаходяться не дві окремі квартири в багатоквартирному житловому будинку, а частина житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а саме приміщення квартири [ADDRESS] у складі: коридору (1) площею 11.3 кв.м., передпокою (2) площею 4.9 кв.м., кухні (3) площею 7.0 кв.м., кімнати (4) площею 9.2 кв.м., кімнати (5) площею 10.1 кв.м., кухні (6) площею 10.7 кв.м., передпокою (7) площею 7.3 кв.м., санвузла (8) площею 5.3 кв.м.. Загальна площа - 65.8 кв.м.. Житлова площа - 19.3 кв.м. та надвірні будівлі та споруди сарай літ. в, сарай літ. Д, сарай літ. Е, погріб літ. Є, сарай літ. Ж, погріб літ. З, навіс літ. И, сарай літ. ї, хвіртка № 3, огорожа № 4, огорожа № 5, вигрібна яма № 6, огорожа №11, вигрібна яма № 13. В спільному користуванні з [PERSON] - огорожа №5. Також слід зазначити, що надвірні будівлі та споруди, які належать позивачам, не можуть входити до складу квартири, оскільки перебувають на земельній ділянці комунальної власності, яка не може бути передана у власність позивачів, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість надання земельних ділянок під розміщення квартир чи для їх обслуговування. З метою оформлення права власності на позивачі звернулися до Степненської сільської ради з питання надання будинку статусу садиби, тобто житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, однак зважаючи на існування рішення Полтавського районного суду від 18 квітня 2014 року по справі № 554/986/14-ц позивачам було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду із аналогічним позовом, так як відповідно до чинного земельного законодавства передача земельних ділянок для обслуговування квартир не передбачено та рекомендували звернутися до суду з відповідною заявою. Видати свідоцтво про право власності як на житловий будинок теж неможливо в зв`язку із змінами у чинному законодавстві в сфері оформлення та державної реєстрації прав власності на нерухоме майно. Згідно правовстановлюючих документів належне позивачам нерухоме майно має статус квартир, що не відповідає фактичному стану та є перешкодою у розпоряджанні свої майном. Для оформлення земельної ділянки під належним позивачам житловим будинком, у разі наявності на ній побудов, необхідно надати належним чином зареєстровані правовстановлюючі документи. Прийняття в експлуатацію реконструйованого будівництва здійснюється тільки власникам (користувачам) земельних ділянок та після визнання на нього права за рішенням суду. Отже, суд вважає, що без визнання права власності на нерухоме майно, позивачі позбавлені можливості привести у відповідність правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку. У Постанові від 04.12.13 р. справа № 6-130цс 13, Верховний Суд України встановив, що в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, перебудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно - будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником отримано право власності. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Враховуючи положення ст. 95 ЗК України, п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.12 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», ст. 26 - 32 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» право на будівництво та реконструкцію нерухомого майна мають землекористувачі за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законом. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки, згідно положень ст. 19 ЗК України та Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.10 р. № 548. Отже, статус належного позивачам нерухомого майна, що вказаний у правовстановлюючих документах є помилковим та не дає їм змоги розпоряджатися належною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 3.11 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань ЖКГ України 18 червня 2007 року № 55 та зареєстрованого в Мін`юсті України 06 липня 2007 року за № 774/14041 (надалі- Інструкція), за наявності самочинно збудованих (реконструйованих, перепланованих) об`єктів нерухомого майна документи щодо поділу готуються тільки після визнання права власності на них відповідно до закону. Пунктом 17 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.11 р. передбачено, що у разі самочинного будівництва, замовник такого будівництва має можливість зареєструвати Декларацію про готовність об`єкту до експлуатації та оформити право власності на такий реконструйований об`єкт подавши до інспекції ДАБК замість дозвільних документів (Декларації про початок виконання будівельних робіт) рішення суду, за яким за замовником визнано право власності на такий самочинно збудований об`єкт. Тобто, законом передбачена можливість узаконення такого будівництва у судовому порядку. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про те, що позивачі позбавлені можливості встановити своє право власності на належне їм нерухоме майно, у загальному порядку, окрім судового. Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких підстав суд вважає позов, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, так як задоволення позову, - усуне перешкоди для позивачів у вільному розпорядженні свої нерухомим майном та надасть їм можливість у встановленому законом порядку зареєструвати право власності на таке майно. На підставі викладеного та

Outcome: approved