Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права на земельну частку (пай) та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що він, з квітня 1981 року був членом колгоспу ім. Дзержинського в селі Покровка Новоархангельського району, працював на посаді механізатора. Після реорганізації колгоспу в КСІІ «Надія» був переведений у новостворене КСП на ту ж посаду, де працював до жовтня 1997 року. Весь цей час і до нині він постійно проживав в селі Покровка Новоархангельського району Кіровоградської області. В 1996 році відбулося розпаювання земель колишнього колгоспу, проте при проведенні розпаювання та оформленні права власності на земельну частку (пай) прізвище позивача з невідомих причин не було вказано у списках на її отримання. Позивач весь час, безперервно, починаючи з 1981 року працював в колгоспі імені Дзержинського до його реорганізації, і після розпаювання працював на у новоствореному КСІІ «Надія», ніколи зі складу його членів не виходив, місце проживання не змінював. Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства або його пенсіонерами. Закон пов'язує набуття права на земельну частку пай перш за все з членством в самому сільськогосподарському підприємстві, зокрема для пенсіонерів, які працювали в господарстві, а після виходу на пенсію продовжують залишатись його членами. Оскільки на час винесення Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 р. позивач був членом колгоспу, то відповідно має право на земельну частку (пай) і повинен був бути включений до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю та отримати земельний пай у натурі. Таким чином він має право на земельну частку (пай), але не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай), в зв'язку з тим, що його помилково не включили до списків громадян, яким передаються земельні частки у приватну власність. У зв'язку з тим, що він був юридично не обізнаний на той час, з приводу оформлення свого права на земельну частку пай, і тому не подав відповідних документів, хоча пізніше довідався, що його не було включено в списки на отримання земельної частки (паю). В 2017 року він звернувся до відповідача з приводу вирішення питання, щодо виділення йому земельної частки (паю), але при усній бесіді було повідомлено, що на даний час всі земельні спори вирішуються в судовому порядку. В зв'язку з чим ним пропущено строк звернення до суду з поважним причин. Просив суд поновити строк на звернення до суду, а також визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 6,38 га., зобов'язати Новоархангельську райдержадміністрацію виділити йому земельну частку (пай) та зобов'язати видати сертифікат на право власності на землю. Позивач в судове засідання не з'явилися, але надав суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача Новоархангельської районної державної адміністрації Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача Покровської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області в судове засідання не з'явився, але надіслав до суду заяву в якій просив справу слухати у його відсутність, проти позову заперечень немає. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне. Ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Право на судовий захист цивільних прав та інтересів визначено в ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, а саме із світлокопії трудової книжки серії [NUMBER] позивач 01 квітня 1981 року був прийняти в члени колгоспу «Надія» Новоархангельського району Кіровоградської області, на посаду шофера механізатора розрахований із членів колгоспу «Надія» 10.10.1997 року /а.с.6,7/. Зі світлокопії довідки Покровської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області № 138 від 18.07.2017 року вбачається, що земельна ділянка на схемі за [NUMBER] площею 6,38 га без власника перебуває в не витребуваних паях по договору оренди в гр. [PERSON] знаходиться на території Покровської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.5/. Мотивуючи відмову в задоволенні позову суд виходить із наступних норм матеріального і процесуального права. У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Позивач сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законом порядку не отримав, поважних причин не отримання сертифікату не навів. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На пред'явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1997 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) вказує на те, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У ст. 67 ЦПК зазначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом. Згідно ст. 68 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до ст. 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. З приписів ч. 1 ст. 72 ЦПК України слідує, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Ч. 1 ст. 73 ЦПК України регламентує, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Законодавець в ст. 73 ЦПК України не наводить жодного переліку підстав для визнання поважними причини пропуску процесуального строку, а покладає це безпосередньо на суд. Суд повинен поновити строк на звернення до суду в разі встановлення поважності причин його пропуску. Суд звертає увагу на те, що обставини, які безпосередньо унеможливили або ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений Законом строк (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року) позивачем належним чином не аргументовані, оскільки факт юридичної необізнаності не може бути абсолютною підставою та поважністю пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Крім того суд зазначає, що позивач був членом зазначеного вище сільськогосподарського підприємства, знав про факти отримання його співробітниками, на той час, земельних ділянок, тобто знав про виникнення у нього права на отримання земельної частки (паю). Разом суд відмічає, що причиною процесуального строку на звернення до суду по даній категорії справ може бути тяжка хвороба та інші обставини, що унеможливлювати позивачу в розумний строк вчинити дії направленні на отримання земельної ділянки, тобто відновити своє порушене право. Крім того суд відмічає, що на час виникнення у позивача права на земельну частку він мав повну цивільну дієздатність, тобто міг самостійно своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, тобто усвідомлював значення своїх дій та можливість ними керувати та розпоряджатись. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тобто з аналізу зазначеної норми процесуального права вбачається, що позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись об'єктом процесу. Позивач в судове засідання не з'явився, але реалізував своє право на участь у судовому засіданні шляхом написанням заяви про розгляд справи без його участі. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача у здійсненні ним своїх процесуальних (ст. ст. 27, 31 ЦПК України) та матеріальних прав, а навпаки всебічно сприяв (ч. 4 ст. 10 ЦПК України) в їх реалізації, а саме неодноразово призначав судове засідання з викликом сторін цивільного провадження. Тобто на думку суду позивач не був позбавлений судом права на участь в судовому засіданні, і міг та мав можливість належним чином аргументувати перед судом питання, щодо поважності пропуску строку на звернення до суду. Суд, дослідивши письмові докази по цивільній справі вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом сплинув, ще в 2000 році, крім того відмічає, що на час видачі КСП «Надія» державного акту на право колективної власності на землю позивач працював в даному підприємстві. Оскільки суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду (строк пропущено не з поважної причини) з даним позовом, а тому в його задоволенні слід відмовити. Виходячи із положень ст. 88 ЦПК України позивачу не підлягають відшкодуванню понесенні ним судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed