Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20 травня 2018 року він домовився із [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку позивач проживав тривалий час за наймом. В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передав [PERSON] гроші та отримав у повне володіння спірний будинок. Через деякий час позивач звернувся до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримав відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент укладення договору [PERSON] не мав належним чином оформлених повноважень на вчинення правочину від імені [PERSON] , яка є власницею 1/2 частини спірного майна. Про існування цих обставин, позивачу не було відомо, так як він вів перемови про купівлю-продаж майна також з [PERSON] , яка наголосила, що усі питання щодо будинку необхідно вирішувати із [PERSON] Лише 25 травня 2018 року [PERSON] було видано нотаріально посвідчену довіреність на представництво. Тобто на момент укладення правочину [PERSON] за відсутності належним чином оформлених повноважень не мав права відчужувати будинок, а тому придбане майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглянути справу за його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 26 грудня 2018 року явку відповідачів [PERSON] , [PERSON] було визнано обов`язковою та викликано їх у судове засідання для надання суду особистих пояснень. Однак на судові засідання, що відбулися 11 лютого 2019 року, 13 березня 2019 року, 10 квітня 2019 року відповідачі не з`явилися, про дату, час та місце їх проведення сповіщалися належними чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідачів є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 20 травня 2018 року позивач домовився із [PERSON] , який діяв від свого імені та від імені [PERSON] про покупку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В даному будинку позивач проживав тривалий час за наймом. В той же день було укладено письмовий договір купівлі-продажу. Позивач передав [PERSON] гроші та отримав у повне володіння спірний будинок. Через деякий час позивач звернувся до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення вказаного вище договору відповідно до вимог діючого законодавства, на що отримав відповідь про неможливість цього зробити, так як на момент укладення договору [PERSON] не мав належним чином оформлених повноважень на вчинення правочину від імені [PERSON] , яка є власницею 1/2 частини спірного майна. Про існування цих обставин, позивачу не було відомо, так як він вів перемови про купівлю-продаж майна також з [PERSON] , яка наголосила, що усі питання щодо будинку необхідно вирішувати із [PERSON] Лише 25 травня 2018 року [PERSON] було видано нотаріально посвідчену довіреність на представництво. Тобто на момент укладення правочину [PERSON] за відсутності належним чином оформлених повноважень не мав права відчужувати будинок, а тому придбане майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач, як добросовісний набувач, у відповідності до вимог ст. 330 ЦК України набув право власності на спірне майно, оскільки придбав нерухоме майно у [PERSON] , який не мав права його відчужувати, однак згідно із вимогами ст. 388 ЦК України, вказане майно не було загублено власниками, не було вкрадено у власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не відбувало з володіння власників або особи, якій вони передали майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. На сьогоднішній день позивач добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується спірним нерухомим майном, доглядає за земельною ділянкою. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним нерухомим майном. На протязі усього володіння цим майном, відповідачі або інші особи жодного разу не пред`являли вимог, щодо повернення майна, не заперечували проти капітальних та поточних ремонтів і обслуговування. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, оскільки є всі підстави для визнання права власності на спірний будинок за позивачем, то за ним може бути визнано і право власності на земельну ділянку, на якої розташований вказаний будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що всі обставини викладені в позовній заяві знайшли підтвердження, а тому позов підлягає задоволеню. На підставі викладеного та

Outcome: approved