Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим в обґрунтування якого зазначив, що 19.02.2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір поруки в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 11119156000 укладеного між банком та [PERSON] Позивач зазначає, що за час дії кредитного договору було укладено 2 додаткові угоди між банком та боржником і в додатковій угоді від 16.02.2010 року в п. 6 вказано, що сторони домовилися, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін, встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Посилаючись на дане, позивач вважає, що даним пунктом збільшується обсяг його відповідальності, про існування цього положення договору до недавнього часу він не знав і про включення цього положення до існуючого кредитного зобовязання банк його до відома не ставив. Посилаючись на викладене, на положення статті 559 ЦК України, на постанову Верховного Суджу України № 6-97цс13 від 25.09.2013 року, просив суд визнати договір поруки № 96900 від 19.02.2007 року припиненим. Сторони в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином за адресами вказаними у позовній заяві, про що свідчать матеріали справи, причини своєї неявки суду не повідомили, заяв про відкладання розгляду справи до суду не надавали. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення статті 157 ЦПК України щодо строків розгляду цивільних справ, положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, стосовно розумних строків розгляду судових справ, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами. Згідно частини 1 статті 559 Цивільного Кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії договору про надання споживчого кредиту № 11119156000 від 19.02.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту у сумі 70000,00 доларів США зі строком повернення кредитних коштів 19.02.2019 року, в послідуючому строки повернення кредитних коштів було змінено до 19.02.2022 року (п.4 Додаткової угоди від 16.11.2010 року, а.с. 20), що не оспорюється позивачем і відповідно до змісту позовної заяви, позивач не оспорює і визнає свою обізнаність щодо цього. Згідно п.10.2 кредитного договору від 19.02.2007 року (а.с. 12), сторони погодили, що протягом дії цього договору банк відповідно до умов п.1.3.1. договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь якої із наступних обставин, зокрема порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобовязань позичальника за цим договором. Відповідно до копії оспорюваного договору поруки № 96900 від 19.02.2007 року укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем, поручитель (позивач) зобовязується перед кредитором (банком) відповідати за невиконання [PERSON] усіх її зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11119156000 від 19.02.2007 року. Дані обставини, як вбачається зі змісту позовної заяви визнаються позивачем та не оспорюються. Відповідно до копії додаткової угоди № 2 від 16.11.2010 року до договору про надання споживчого кредиту № 11119156000 від 19.02.2007 року, (якою було і подовжено строк дії кредитного договору до 19.02.2022 року) в п. 6 зазначено, що сторони домовились, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. Таким чином, з огляду на викладене, включення п. 6 до Додаткової угоди від 16.11.2010 року зазначеного змісту розцінюється судом як положення щодо кредитної дисципліни позичальника і зміст даного пункту повністю узгоджується з положеннями п.10.2 кредитного договору від 19.02.2007 року щодо змісту якого позивач обізнаний, а тому існування даного пункту (п.6) не є збільшенням відповідальності поручителя з яким його не ознайомлено. Посилання ж позивача на Постанову Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-97цс13є недоцільним, оскільки в даному судовому рішення йдеться саме про збільшення процентної ставки, збільшення якої у даному випадку не відбулося, а тому дана Постанова ВСУ судом застосовано бути не може. Крім цього, суд приймає до уваги ту обставину, що положення щодо подовження строку дії кредитного договору до 19.02.2022 року та п.6, на який посилається позивач в обґрунтування свого позову містяться в одній і тій самій додатковій угоді від 16.11.2010 року, однак позивач у своїй позовній заяві не оспорює факт подовження строку дії кредитного договору і не посилається на п.4 як на обґрунтування своїх вимог, зазначає про це, як про подію, що була йому відома, при цьому заперечує свою обізнаність та згоду на існування п.6 тієї самої додаткової угоди. Дана позиція відповідача та посилання останнього на необізнаність та відсутність згоди щодо існування п. 6 Додаткової угоди від 16.11.2010 року судом оцінюється критично та визнається проявом можливості з боку позивача уникнення відповідальності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про існування підстав для відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи, що зазначена у позові [PERSON] в якості відповідача не може бути такою, оскільки не є стороною оспорюваного договору, однак питання щодо чинності чи дійсності оспорюваного договору стосується її прав та обовязків, а тому дана особа може бути в даній справі лише третьою особою.

Outcome: dismissed