Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (затримки виконання судового рішення) за період з 04 грудня 2019 року по 11 серпня 2020 року в розмірі 71598 гривень 60 копійок. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що він з 09 березня 2016 року по 3 серпня 2017 працював на посаді начальника філії «Смілянськадорожньо-експлуатаційна дільниця» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - філія «Смілянська ДЕД»). Наказом № 33-к від 03 серпня 2017 року [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Зазначений наказ був оскаржений позивачем і відповідно до рішення Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року його поновлено на посаді начальника філії «Смілянська ДНД» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10 тисяч гривень моральної шкоди, рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2020 року рішення Смілянського міськрайонного суду про поновлення [PERSON] на роботі залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року справа № 703/2759/17 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «Черкаський облавтодор» - відмовлено. Позивач вказує, що з 4 грудня 2019 року по 11 серпня 2020 року керівництво дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» злісно ігнорувало рішення суду про поновлення його на роботі, внаслідок чого протягом 170 робочих днів позивач не був допущений до роботи та позбавлений заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Розрахунок втраченого середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення позивачем зроблено відповідно до того, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року вже встановлено середньоденну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 414 гривень 29 копійок. Таким чином, оскільки судове рішення відповідачем не виконувалось протягом 170 робочих днів, а саме, з 4 грудня 2019 року по 11 серпня 2020 року, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому заробітну плату за час невиконання судового рішення в розмірі 70429 гривень 30 копійок (414,29х170=70429,30). Крім того, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача індекс інфляції з грудня 2019 по серпень 2020 року в розмірі 16 гривень 10 копійок (70429,30x100,23) та 3% річних в розмірі 983 гривні 90 копійок (70429,30 х (3 :365=0,00821917808 х170=1,397). А також, посилаючись на те, що відповідачем до цього часу не виконано рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 тисяч гривень, позивач просить стягнути з відповідача додаткові виплати, а саме інфляційні та 3% річних з цієї суми за час затримки виконання рішення суду, що відповідно наданого позивачем розрахунку становить: інфляційні (10000 х 100,23) - 2 гривні 30 копійок, 3% річних (0,00821917808x102 дні, тобто до 20 листопада 2020 року) - 83 гривні 84 копійки. Таким чином загальна сума нарахувань на прострочену суму зобов`язань складає 1169 гривень 30 копійок (16,10+983,90+2,30+83,84). Посилаючись на вказані обставини позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв`язку із затримкою виконання судового рішення та нарахування на прострочену суму зобов`язань в загальному розмірі 71598 гривень 60 копійок (70429,30+1169,30). Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в особі його директора - Ужви І.А. в судове засідання не з`явився, однак 13 квітня 2021 року направив на електронну адресу суду письмові пояснення, в яких проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Крім того, представник відповідача у наданих суду письмових поясненнях вказав, що рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 88 243 гривні 77 копійок виконано в повному обсязі, на підтвердження ним надано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про закінчення виконавчого провадження від 31 липня 2020 року. Зазначив, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди перебуває на виконанні у межах зведеного виконавчого провадження у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України та буде виконане в порядку черговості задоволення вимог згідно чинного законодавства. Представник відповідача також зауважив, що рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі виконано 11 серпня 2020 року, так, наказом ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» № 19-к від 11 серпня 2020 року, скасовано наказ від 3 серпня 2017 року № 33-к про звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на попередній роботі на посаді начальника філії «Смілянська ДЕД» з 3 серпня 2017 року, на підставі рішення суду, із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 47680 гривень 53 копійки. Того ж дня, [PERSON] , було вручено попередження про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників, з яким він ознайомився і надав письмову згоду на скорочення до закінчення двохмісячного терміну попередження та наказом № 20-к від 11 серпня 2020 року [PERSON] було звільнено з посади начальника філії «Смілянська ДЕД» на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України і нараховано вихідну допомогу в розмірі 6400 гривень. Представник відповідача не погоджується із твердженням позивача про те, що підприємство злісно ігнорувало рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. Так, листом № 398/11 від 16 липня 2020 року, з метою належного виконання рішення суду, [PERSON] було повідомлено про реорганізацію філії «Смілянська ДЕД» шляхом приєднання до філії «Черкаська ДЕД» і запропоновано зайняти рівнозначну вакантну посаду начальника філії «Черкаська ДЕД» із умовами праці згідно правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства. Даний лист був отриманий [PERSON] особисто, для ознайомлення, 16 липня 2020 року. В той же день, позивачем власноручно написана заява, в якій він погодився на скорочення з посади начальника філії «Смілянська ДЕД», відтак у відновленні трудових відносин з ДП «Черкаський облавтодор» позивач був не зацікавлений. 23 липня 2020 року підприємство знову направило позивачу лист за № 412/11, в якому просило невідкладно з`явитись у відділ кадрів для документального оформлення поновлення на посаді начальника філії «Смілянська ДЕД», однак позивачем дане прохання було проігнороване. В зв`язку з чим, 4 серпня 2020 року вимогою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зобов`язано [PERSON] з`явитись 11 серпня 2020 року в ДП «Черкаський облавтодор» з метою виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Відтак, на думку відповідача, саме через не бажання позивача у відновленні трудових відносин з ДП «Черкаський облавтодор», його поновлення на посаді начальника філії «Смілянська ДЕД» відбулось лише 11 серпня 2020 року. Представник відповідача також просив суд врахувати, що в період з 22 червня 2020 року по 10 серпня 2020 року [PERSON] перебував на обліку в Смілянському міськрайонному центрі зайнятості і отримав допомогу по безробіттю в розмірі 14 145 гривень 24 копійки. Відтак, у разі неврахування в оплаті за час вимушеного прогулу допомоги по безробіттю, ця сума коштів для поновленого на роботі працівника є переплатою. Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних, представник відповідача вважає, що вони не підлягають до задоволення з наступних підстав. Представник відповідача зазначив, що передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Вказаний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц, а саме: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права. На підставі викладеного, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 3% річних та індексу інфляції - відмовити повністю. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору(ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно із частиною 1 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Судом встановлено, що [PERSON] з 09 березня 2016 року по 3 серпня 2017 працював на посаді начальника філії «Смілянськадорожньо-експлуатаційна дільниця» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Наказом № 33-к від 03 серпня 2017 року [PERSON] було звільнено із займаної посади відповідно до п.3 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Позивач, не погоджуючись з підставами свого звільнення, оскаржив наказ про звільнення із займаної посади до суду. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року [PERSON] поновлено на посаді начальника філії «Смілянська ДНД» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 10 тисяч гривень моральної шкоди, рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання (а.с. 5-10). Постановою Черкаського апеляційного суду від 24 червня 2020 року рішення Смілянського міськрайонного суду про поновлення [PERSON] на роботі залишено без змін. Отже, судовими рішеннями, що набрали законної сили, з безспірністю та об`єктивністю підтверджено факт протиправності дій відповідача, а саме незаконного звільнення [PERSON] із займаної посади. Рішення Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць вимушеного прогулу підлягало негайному виконанню, про що зазначено в резолютивній частині. Як встановлено судом, рішення Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року в частині поновлення [PERSON] на роботі було виконано лише 11 серпня 2020 року, що підтверджується наказом дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» АТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» № 19-к від 11 серпня 2020 року (а.с. 3). Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Тобто, скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. В даному випадку, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із затримкою виконання судового рішення і, з огляду на положення ст. 235 КЗпП України дані вимоги є обґрунтованими, оскільки в зв`язку з незаконним звільненням і в подальшому поновленні на посаді, позивач набуває беззаперечне право на отримання сум середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до моменту поновлення на посаді. Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення про поновлення на роботі вважаються виконаними із дня видання власником або уповноваженим ним органом наказу про поновлення. Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 Цивільного процесуального кодексу України). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оскільки рішення Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року в частині поновлення [PERSON] на роботі підлягало негайному виконанню, однак до 11 серпня 2020 року не було виконано, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки його виконання. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Проведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача, ґрунтується на положенням постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Згідно з цим порядком середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці роботи шляхом визначення середньоденної зарплати. Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2019 року середньоденна заробітна плата позивача визначена в 414 гривень 29 копійок. Час затримки виконання рішення суду з 04 грудня 2019 року по 10 серпня 2020 року включно становить 170 робочих дні. Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду складає: 414 гривень 29 копійок х 170 робочих дні = 70429 гривень 30 копійок. У відповідності до вимог ст.12,81 ЦПК України, відповідачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ним своєчасно видано наказ про поновлення на роботі позивача. та фактично допущено до цієї роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі сталося з вини самого працівника. Враховуючи наведені обставини та положення закону, суд вважає, що наявність рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке відповідачем виконано із затримкою, в силу статті 236 КЗпП України, є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 04 грудня 2019 року по 10 серпня 2020 року включно в розмірі 70429 гривень 30 копійок. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача щодо неправильності наданого позивачем розрахунку про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із отриманням позивачем у вказаний період допомоги по безробіттю у Смілянському міськрайонному центрі зайнятості, оскільки центр зайнятості має право звернутися до суду із позовом до боржника про стягнення коштів, виплачених працівнику, які не були повернуті в добровільному порядку, у зв`язку з поновленням на роботі за рішенням суду. З приводу заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних, суд вважає, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Вказане узгоджується із висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц , згідно якої не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)», за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 КЗпП України. Оскільки на підставі наданих позивачем документів [PERSON] є звільненим від сплати судового збору, згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: partial