Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 27781,52 грн. і судових витрат, позовні вимоги мотивували неналежним виконання умов кредитного договору від 10.08.2011 року. Відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати кредитний договір приєднання - заяву анкету від 10.08.2011 року укладений між сторонами розірваним, позовні вимоги мотивувала тим, що вимагаючи дострокового стягнення суми кредиту в умовах фінансової кризи та підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, банк фактично змінює зміст договору щодо прав та обов'язків сторін та строку його дії, а тому на підставі ст.. 652,1054 ЦК України та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, подала додатові письмові пояснення до позовної заяви, згідно із якими зазначила, що фактично відповідач 10.08.2011 року звернувся в банк про перевипуск карти, при здійсненні перевипуску здійснено перенесення кредитної заборгованості. У задоволенні зустрічної позовної заяви просида відмовити. Після оголошеної перерви, в судове засідання не з'явилась, просила завершити розгляд справи без її участі. Представник відповідача подав письмові заперечення на позовну заяву, в якій повідомив про те, що при укладанні договору від 10.08.2011 року фактично була незаконно перенесена заборгованість за договором від 04.07.2007 року, строк дії якого був закінчений та 31.07.2011 року та картковий рахунок за яким був закритий 31.07.2011 року, отже заборгованість не відповідає дійсності, також просив відмовити у задовленні позову у зв'язку із пропуском строків позовної давності. Просив задовольнити зустрічний позов. В судовому засіданні встановлено, що 10.08.2011між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 10, 13-36). Однак ні в позовні заяві, ні в анкеті-заяві, ні в Умовах не визначено в якому розмірі отримала кредит [PERSON] Оскільки до позовної заяви було надано розрахунок заборгованості, в якому було відображено, розрахунок заборгованості з 13.09.2012 року, а представник відповідача вказував про те, що відповіно до укладеного договору було переведено заборгованість за договором, строк дії якого закінчився 31.07.2011 року, судом було витребувано довідку про розмір заборгованості саме за кредитним договором від 10.08.2011 року та виписку по рахунку у представника позивача. На вимогу суду була надана виписка по рахунку, але не з 10.08.2011 року, а з 13.09.2012 року (а.с. 94-97). Також в судове засідання було надано розрахунок заборгованості за договором від 10.08.2011 року (а.с. 112- 114), згідно якого на 10.08.2011 року (перший день дії договору від 10.08.2011 року) за відповідачем рахується заборгованість за наданим кредитом - 7147,86 грн, загальний залишок заборгованості за відсотками 209,22 грн, хоча, як вбачається із виписки по рахунку відповідача, 10.08.2011 року, вона не знімала коштів з картки взагалі, а 11.08.2011 року вона зняла кошти в сумі 1040 грн (а.с. 126). Той факт, що картковий рахунок за договором від 04.07.2007 року був закритий 31.07.2010 року та строк дії цього договору закінчився 31.07.2010 року в судовому засіданні 23.09.2015 року визнаний сторонами, а отже не підлягає доказуванню. Отже між сторонами були відсутні договірні відносини з 01 по 09 серпня 2010 року, суд не погоджується із думкою позивача про те, що 10.08.2011 року відповідач звернулась за перевипуском кредитної картки, оскільки і в позові позивач вказує, що між сторонами був укладений кредитний договір, і подає докази укладання нового договору (а.с.10, 13-36). Будь-яких розпоряджень про списання заборгованості, яка виникла за договором від 04.07.2007 року, при укладанні нового договору від 10.08.2011 року [PERSON] не давала, а отже перенесення заборгованості за договором від 04.07.2007 року на рахунок за договором від 10.08.2011 року є неправомірним, що узгоджується із правовим висновком ВСУ у справі № 6-301цс15 від 06.07.2015 року. На вимогу суду було надано розрахунок заборгованості за договором від 10.08.2011 року, за яким позивачем було зазначено, що станом на 05.11.2012 року відсутня заборгованість за договором від 10.08.2011 (а.с. 112 - 114), також представником позивача було надано розрахунок заборгованості за договором від 10.08.2011 року, за яким відсутня заборгованість (а.с. 199 -201). Такий розрахунок був наданий позивачем на вимогу суду про надання розрахунку заборгованості саме за кредитним договором від 10.08.2011 року, без врахування заборгованості за попереднім договором від 04.07.2007 року. Крім того представником позивача було надано розрахунок заборгованості за договором від 13.09.2012 року, за яким заборгованість становить 27783,80 грн. Однак предметом розгляду цієї справи є стягнення заборгованості саме за кредитним договором від 10.08.2011 року, а не 13.09.2012 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Представником позивача подано розрахунки заборгованості за спірним договором, відповідно до яких така заборгованість за договором відсутня, а також інформацію щодо погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] за період з 11.08.2011 року, але не зазначено в ній на яку заборгованість (чи за договором від 11.08.2011 року, чи з урахуванням неправомірно перенесеної заборгованості за договором від 04.07.2007 року) нараховані відсотки в сумі 16203, 93 грн та 3082,18 грн, а також пеню в сумі 2582 грн 89 коп., періоди нарахування. У зв'язку із розбіжністю в розрахунках позивача щодо визначення заборгованості саме за кредитним договором від 10.08.2011 року та неправомірним перенесенням заборгованості, що виникла за кредитним договором від 04.07.2007 року в сумі 7357,08 грн на рахунок за договором від 10.08.2011 року, сторонам було роз'яснено право призначити судово-економічну експертизу для з'ясування питання розміру заборгованості та періодів її виникнення за договором від 10.08.2011 року. Однак сторони відмовились від проведення експертизи. У зв'язку із чим, суд приходить до висновку, що з урахуванням інформації наданої позивачем щодо наявності та відсутності заборгованості за договором від 10.08.2011 року (а.с. 5-8, 112-114,199-201), а також виписок по рахунку, згідно із якими неправомірно було перенесено заборгованість за договором від 04.07.2007 року на кредитну картку № 5363542302006714, яка була видана за договором від 10.08.2011 року, у задоволені позову слід відмовити,оскільки позивачем не доведено наявність заборгованості в сумі 27781 грн 52 коп. за кредитним договором від 10.08.2011 року, а не за іншими договорами, укладеними між сторонами. Зустрічна позовна заява також не підлягає задовленню з огляду на наступне. Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою ст. 652 ЦК України, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Частина четверта ст. 652 ЦК України встановлює, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Отже, суд приходить до висновку, що настання світової фінансової кризи та погіршення матеріального становища позивача не є істотною зміною обставин, якими сторони кредитного договору керувалися при його укладенні. Правову позицію, яка зводиться до того, що настання світової фінансової кризи не є істотною зміною обставин, якими сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, Верховний суд України висловлював в постановах з приводу неоднакового застосування однієї і тієї самої норми матеріального права від 22 вересня 2010 року та постанові від 20.02.2012 року (справа № 6-93цс11). На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги за зустрічною позовною заявою необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed