Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за розпискою, посилаючись на те, що 01.01.2018 року відповідач [PERSON] позичив у нього грошові кошти у сумі 40000 доларів США, з кінцевим терміном повернення до 31.12.2032. Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання відповідачем розписки про отримання вказаних грошових сум. Проте, відповідач не виконав взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики. Станом на момент подачі позову заборгованість становила 40000 доларів США, що згідно з курсом НБУ на момент звернення до суду, складає 1122688 грн. 92 коп. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за розпискою від 01.01.2018 та 3% річних в розмірі - 64554 грн. 61 коп. 06.05.2020 відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки розписка написана відповідачем під тиском позивача, вказаних коштів [PERSON] не брав. 13.05.2020 позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що [PERSON] при написанні розписки діяв свідомо, без тиску, а факт написання такої розписки визнається відповідачем. 23.06.2020 відповідачем надано додаткові пояснення до відзиву, в яких зазначає, що на початку грудня 2017 року з метою придбання спільної квартири [PERSON] та [PERSON] позичили у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 доларів США. В подальшому, у грудні 2017 року за спільні кошти подружжя було придбано квартиру вартістю 79000 доларів США. На вимогу [PERSON] відповідач 01.01.2018 склав письмову розписку про повернення позичених 40000 доларів США, з кінцевим терміном повернення 31.12.2032, шляхом здійснення щомісячних платежів по 235 доларів США. Вважає, що вказані кошти використанні в інтересах сім`ї, є спільною власністю подружжя, а боргове зобов`язання є солідарною відповідальністю обох з подружжя. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні заперечувала щодо позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази вважає, позовні вимоги таким, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступні фактичні обставини справи. Згідно розписки від 01 січня 2018 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 40000 доларів США, в строк до 31 грудня 2032 року. 07.10.2019 позивач направив відповідачу, що підтверджується поштовими квитанціями, вимогу-претензію щодо дострокового повернення позики в зв`язку з несплатою чергових платежів. Факт отримання коштів та їх несплати в повному обсязі підтверджується стороною відповідача. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. За правилами ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові суду від 11.11.2015 року №6-1967цс15 та №6-996-цс17 від 13.12.2017 року. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву в частині стягнення боргу слід задовольнити. Щодо позиції відповідача, що вказані кошти були позичені для купівлі квартири в період шлюбу, не підтверджуються обставинами справи, оскільки, як вбачається відповідач не є стороною договору купівлі-продажу, а сам договір укладений раніше договору позики. Інших доказів, що кошти позичались для потреб сім`ї суду не надано. Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних, слід зазначити наступне. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6червня2012р. у справі №6-49цс12, від 24жовтня2011р. у справі №6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17жовтня2011р. у справі 6-42цс11). Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних за користування позикою є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки розрахунок здійснено на всю суму позики починаючи з січня 2018 року, а не на прострочені платежі, а позивач направив вимогу про дострокове повернення коштів лише 07.10.2019 . Відповідно ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 9000 грн. 00 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду.

Outcome: partial