Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення з них заборгованості у розмірі 16433,95 долари США, що за курсом 24,20 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20 листопада 2019 року складає 397701,59 грн станом на 20 листопада 2019 року за кредитним договором №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 27 грудня 2013 року по 20 листопада 2019 року у розмірі 16433,95 доларів, а також судових витрат у справі. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 24 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №DNHLGK00000456, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 331825,20 доларів США на термін до 24 листопада 2015 року, а відповідач [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №DNHLGK00000456 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 листопада 2019 року має заборгованість у розмірі 1577475,18 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 142734,89 долари США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 195399,23 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 25889,90 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 1213451,16 долар США. Разом з тим, позивач звертає увагу, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому кредитодавець, на свій розсуд, може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 16433,95 долари США, яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 27 грудня 2013 року по 20 листопада 2019 року у розмірі 16433,95 долари США. Враховуючи вищевикладене, позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 15 червня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого він вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. 24 листопада 2005 року відповідач [PERSON] в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку позивачу майно, а саме квартиру [ADDRESS] , уклавши з ним договір іпотеки №DNHLGK00000456. В 2014 році у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення у справі №201/1196/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №DNHLGK00000456 та 05 квітня 2016 року квартира, що була передана в іпотеку відповідачем [PERSON] та на яку згодом було звернуто стягнення, була продана за договором купівлі-продажу Товариству з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг». Отже, в межах строку позовної давності позивач достроково (до 24 листопада 2015 року, строк закінчення дії кредитного договору) та за своїм вибором звернув стягнення на предмет забезпечення за кредитним договором. Вказує, що з моменту закінчення терміну дії кредитного договору пройшло чотири з половиною роки, при цьому позивач подачею даного позову зажадав повернення кредиту та нарахованих відсотків по ньому станом на 2019 рік. Вважає, що вимога про сплату відсотків, нарахованих після 2015 року, є абсолютно неправомірною та безпідставною. Крім того, позивач в порушення ст. 81 ЦПК України не надає жодного доказу чи пред`явив банк вимогу до поручителя в межах 5 років за кожним місячним платежем, та з розрахунку заборгованості неможливо зрозуміти за якими платежами порука припинилась, а за якими зберегла чинність. Враховуючи те, що строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав в 2015 році та позивач реалізував предмет іпотеки, що виступав в забезпечення виконання зобов`язань в 2016 році, позивач був обізнаний про факт невиконання боржником своїх зобов`язань протягом всіх цих років та мав змогу звернутися з даним позовом в межах строку позовної давності. Об`єктивних причин для пропуску строків давності для пред`явлення позову у даній справі не може бути, адже позивач є юридичною особою, що у своїй діяльності використовує механізми повернення заборгованості за кредитними договорами. Відповідач [PERSON] наголошує, що позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, термін дії якого сплив у 2015 році, подано з пропущенням строку позовної давності. Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити. У відповіді на відзив, яка надійшла на адресу суду 07 липня 2020 року, представник позивача зазначає, що предмет іпотеки реалізовано та кошти від реалізації направлено на погашення заборгованості, але вказаних коштів виявилося недостатньо для погашення заборгованості в повному розмірі. Раніше ухвалене рішення суду не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором, а також не позбавляє права кредитора звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Станом на сьогоднішній день за договором рухається заборгованість, відповідачем не надані докази належного виконання кредитного договору. Згідно п. 5.1 кредитного договору №DNHLGK00000456, вказаний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань між сторонами не укладалися, а тому сторони продовжують керуватися умовами договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року. У зв`язку з тим, що банк не змінював строк повернення в розумінні ЦК України - строк звернення до відповідача не минув. Вказує, що згідно з умовами договору сторони погодили, що відсотки нараховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування ресурсами, а тому, з урахуванням правових позицій ВСУ та Постанов ВП ВСУ, сторони погодили сплату відсотків до повного повернення суми кредиту. Також, при укладенні як кредитного договору, так і договору поруки, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й позичальник. Повідомляє, що відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №DNHLGK00000456, яка залишена без задоволення. Також, в межах 5 річного строку кредитором було пред`явлено вимогу до поручителя. Звертає увагу суду на те, що відповідачем не заявлено вимоги щодо припинення договору поруки, а лише надано заперечення щодо позову банку. Порука вважається дійсною до моменту, коли судом не буде встановлено факт припинення договору. Щодо строків позовної давності повідомляє, що кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Враховуючи викладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року закрито провадження у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 27 грудня 2013 року по 10 грудня 2014 року. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2020 року клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в загальному позовному провадженні у цивільній справі за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без задоволення. Суд, дослідивши письмові докази, матеріали цивільної справи №204/1645/15-ц, встановив наступні фактичні обставини. 24 листопада 2005 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №DNHLGK00000456, відповідно до умов якого Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою на строк по 24 листопада 2015 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, у розмірі 331825,20 доларів США, в тому числі на придбання нерухомості у сумі 300000 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 31825,20 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,29 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісяця, та обов`язкової єдиноразової комісії у розмірі 1% від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування, в період сплати, за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця, а саме Позичальник повинен був надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 5448,52 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками та комісією (а.с.11-13). Відповідно до п. 1.3. кредитного договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за даним договором виступає іпотека квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором. Пунктом 5.1. кредитного договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року передбачено, що даний договір в частині п. 3.7. набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених сум, і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. 15 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, згідно з яким пункт 1.1. кредитного договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року викладено у наступній редакції: «Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою на строк по 24 листопада 2015 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії, у розмірі 331825,20 доларів США, в тому числі на купівлю нерухомості 300000 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 31825,20 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,29 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісії у розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісяця, та обов`язкової єдиноразової комісії у розмірі 1% від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування, в період сплати, за який приймається період з «20» по «25» число кожного місяця. Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 5531,65 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією.» (а.с.14). Відповідно до додаткового договору №2 до кредитного договору №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON] 15 липня 2013 року, сторони домовилися відмінити нараховану пеню за кредитним договором №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року станом на 15 липня 2013 року та з моменту підписання цього додаткового договору, чергове нарахування пені за порушення зобов`язань буде відбуватися відповідно до п. 4.1 кредитного договору (а.с.15). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, між позивачем та відповідачем [PERSON] 24 листопада 2005 року було укладено договір поруки №DNHLGK00000456, відповідно до умов якого у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с.16). Як вбачається з п. 11 договору поруки №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, сторони прийшли згоди, що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом 5 років. 27 лютого 2014 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська ухвалено рішення у цивільній справі №201/1196/14-ц у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позовні вимоги задоволено частково, а саме звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] (загальною площею 232,20 кв.м., житловою площею 201,1 кв.м.), яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Крючковою Т.В. по реєстру 2008, 24 листопада 2005 року, та зареєстрованого в реєстрі правочинів, в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, яка станом на 09 січня 2013 року становить 2541342,98 доларів США, де заборгованість за кредитом - 247050,58 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 138722,55 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом - 18719,26 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 2136850,59 доларів США, шляхом її продажу з укладенням від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; в задоволенні іншої частини позову відмовлено (а.с.67-71). Також 04 грудня 2015 року рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №204/1645/15-ц, що набрало законної сили 11 березня 2016 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» прострочену суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3881049 грн 89 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 2986831 грн 39 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 314831 грн 64 коп., а всього 7182231 грн 92 коп. Даним рішенням було задоволено позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, яка існувала станом на 10 грудня 2014 року (а.с.72-75). 03 липня 2019 року позивачем було направлено на адресу відповідачів повідомлення від 13 червня 2019 року з вимогою про погашення простроченої заборгованості (а.с.8-10). Відповідач [PERSON] належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим, відповідно до довідки позивача, станом на 20 листопада 2019 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 1577475,18 доларів США, з яких позивач просить стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 27 грудня 2013 року по 20 листопада 2019 року у розмірі 16433,95 долари США, що еквівалентно 397701,59 грн (а.с.4-7). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року, яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 11 грудня 2014 року по 20 листопада 2019 року судом враховується наступне. За вимогами статей 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі N444/9519/12 (провадження N 14-10цс18) зроблено правовий висновок про те, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановлено, що строк дії кредитного договору визначено сторонами до 24 листопада 2015 року. Зазначене вказує на те, що позивач не мав права нараховувати передбачені договором проценти після спливу строку дії кредитного договору, тобто позовні вимоги частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 25 листопада 2015 року по 20 листопада 2019 року є необґрунтованими. Крім того, судом враховується, що відповідно до наданого суду розрахунку заборгованості вбачається, що позивач після 25 листопада 2015 року відсотки за користування кредитом не нараховував (а.с.6 зворотна сторона). Таким чином, у позові АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до відповідачів про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за вказаний період слід відмовити з вказаних підстав. Доводи представника позивача з приводу того, що кредитний договір чинний та продовжує свою дію, судом до уваги не приймаються та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема кредитним договором та додатковими договорами №1 та №2. Таким чином, обґрунтованими є лише позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 11 грудня 2014 року по 24 листопада 2015 року, що складає 4795,92 доларів США (582,53+145,63+22,38+531,81+66,48+44,66+20,42+510,43+122,50+18,47+384,32+109,80+407,84+97,89+57,27+286,40+85,91+307,36+73,76+245,92+61,48+204,22+49,01+151,65+36,40+94,46+23,62+44,42+8,88) (а.с.4-6). Стосовно клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до пред`явлених позовних вимог судом враховується наступне. Суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові №6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно положень ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З виписки з особового рахунку відповідача [PERSON] (а.с.81-86) вбачається, що відповідачем [PERSON] з 23 грудня 2005 року періодично здійснювалися платежі на виконання умов кредитного договору, останній з яких було здійснено13 червня 2016 року (а.с.86). Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 264 ЦК України, здійснення такого платежу є вчиненням відповідачем дії, яка свідчить про визнання ним свого боргу, отже з часу здійснення платежу на підставі ч. 3 ст.264 ЦК України у зв`язку з перериванням перебіг позовної давності почався заново. З урахуванням викладеного, заявлена позивачем до стягнення заборгованість заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 11 грудня 2014 року по 24 листопада 2015 року, що складає 4795,92 доларів США розрахована в межах строку позовної давності і відповідні посилання відповідача [PERSON] про застосування наслідків пропущення строку позовної давності разом з відповідним розрахунком є необґрунтованими. Крім того, вирішуючи дану справу судом враховується, що пред`являючи позов спочатку до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська (цивільна справа №201/1196/14-ц), а потім до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська (цивільна справа №204/1645/15-ц) позивач просив стягнути прострочену суму заборгованості за кредитним договором № DNHLGK00000456 від 24 листопада 2005 року. Належних та допустимих доказів того, що банк достроково просив стягнути з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором, а також того, що вартості майна за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки вистачило для погашення всієї суми заборгованості суду не надано. Також судом враховується, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №204/1645/15-ц було стягнуто саме прострочену суму заборгованості, а тому доводи відповідача [PERSON] щодо відсутності правових підстав нарахування суми заборгованості після дострокового стягнення за рахунок іпотечного майна суми заборгованості за кредитним договором спростовуються вказаним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі №204/1645/15-ц. Також суд враховує заяву відповідача [PERSON] про застосування позовної давності до всієї суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом, однак в даному випадку суд не вирішує застосування до позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 25 листопада 2015 року по 20 листопада 2019 року строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову. Так, пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, судам роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд встановлює обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивує свої висновки. Таким чином, у випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Позивач просить солідарно стягнути судовий збір з відповідачів. Проте, суд враховує роз`яснення, викладені у п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 6126,32 грн (а.с.28, 44), з урахування ціни позову у розмірі 408421,46 грн (а.с.39-40). Враховуючи, що заборгованість стягнута у розмірі 4795,92 доларів США, що еквівалентно за розрахунками позивача 116061,26 грн (4795,92 *24,20), розподілу між сторонами підлягають судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1787,84 грн (6126,32*116061,26/397701,59), а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 893,92 грн з кожного.

Outcome: partial