Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, посилаючись на те, що він є батьком відповідача, є інвалідом першої групи по зору, отримує пенсію за віком в мінімальному розмірі 1 497 грн., інших джерел доходів не має. Він є самотнім чоловіком похилого віку, дружини чи іншої близької людини, яка може допомагати та підтримувати його матеріально немає. Практично вся пенсія, яку він отримує, витрачається на оплату комунальних послуг. При цьому, існує борг по оплаті гарячого водопостачання, який станом на 31.03.2019 року складає 31 920 грн. 43 грн. Коштів на придбання ліків та продуктів харчування фактично не залишається. Побутовими предметами першої необхідності забезпечити себе не може. Крім цього, має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, на яке потрібно значні кошти. Отже, на даний час має скрутне матеріальне становище. Дочка матеріальну допомогу на його утримання добровільно не надає, тому просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на його утримання у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно. Позивач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги щодо стягнення аліментів підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та її адвокат в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що позивач народився [INFO] та є батьком відповідача, що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12 квітня 2019 року. Позивач є пенсіонером і знаходиться на обліку в Управлінні ПФ в Черкаській області, де отримує пенсію за віком у розмірі станом на квітня 2019 року - 1 497 грн., що підтверджується довідкою Управління № 1398 від 15 квітня 2019 року. Крім того, є інвалідом І групи по зору, що підтверджується довідкою Черкаської обласної МСЕК № 2 від 06 серпня 2018 року. У зв`язку з цим має хронічні захворювання та потребує постійного лікування, що підтверджено консультативним висновком спеціаліста ТОВ «Офтальмологічний центр «Новий зір» від 10 серпня 2016 року та медичною карткою амбулаторного хворого. З показів відповідача 0 [PERSON] , вбачається, що остання фактично не знала свого батька, так як коли їй було чотири роки, батьки розлучилися. Рішенням Придніпровського районного народного суду міста Черкаси від 07 травня 1982 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , та стягнуто із [PERSON] , на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку на користь [PERSON] . Крім того [PERSON] , вказала, що пам`ятає, що одного разу батько вчинив сварку та застосував фізичне насильство до її матері, після чого остання пішла до лікарні та міліції, де зафіксувала тілесні ушкодження, що в подальшому спричинило звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу. На думку [PERSON] , позивач не приймав участі у її вихованні та не виконував рішення суду про стягнення аліментів на її утримання. Зі слів її матері, їй стало відомо, що батько не сплачував аліменти, а якщо і сплачував, то частину призначеної суми. За таких обставин, мати самостійно забезпечувала її всім необхідним. За таких обставин, відповідач вважає, що подані позивачем докази не підтверджують обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та ним не доведено необхідності отримання матеріальної допомоги від відповідача. [PERSON] , звертає увагу на ті обставини, що позивач має у власності 5/6 частин трикімнатної квартири, від продажу або здачі її в оренду може отримати додатковий дохід, але з невідомих причин цього не робить. Крім того, наявні в матеріалах справи, докази не підтверджують «поза розумним сумнівом» необхідність позивача у матеріальній допомозі. З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець з 2004 року, але до суду подано декларацію лише за 2019 рік, з якої вбачається, що останній підприємницької діяльності не здійснює, інших відомостей починаючи з 2004 року про не здійснення підприємницької діяльності суду не надано, що позбавляє суд належним чином оцінити той факт, що позивач не отримує доходу від підприємницької діяльності. Так само, як і не спростовано позивачем той факт, що ним отримано споживчий кредит для власних потреб, який він сплачує, та рішенням від 20.08.2014 року Печерського районного суду м. Києва стягнуто на користь позивача коштів у сумі більше 72 000 грн. Посилання позивача на ті обставини, що ним витрачається щомісячно кошти на лікування в сумі більше 300 грн., не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та не підтверджено письмовими доказами. З рішення Придніпровського районного народного суду міста Черкаси від 07 травня 1982 року вбачається, що [PERSON] добровільно не надавав матеріальної допомоги на утримання доньки, а по закону зобов`язаний був це робити. Рішення вступило в законну силу. Тому дана обставина в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України не потребує доведення, так як «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом». Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Згідно ч. 1 ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Згідно ч. 1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Як роз`яснено в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Тобто, виходячи із зазначених норм, обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів:1) походження дитини від матері, батька 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Таким чином, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження необхідності в отриманні сторонньої допомоги з боку відповідача. Факт непрацездатності позивача та отримання ним пенсійних виплат по інвалідності, у незначній на його думку сумі, не є підставою для стягнення аліментів на його утримання. Крім того, з наданих суду доказів суд позбавлений можливості встановити факт можливості надання такої матеріальної допомоги з боку відповідача. Дана позиція суду узгоджується з позицією висловленою в Постанові Верховного Суду, що ухвалена у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року (справа № 400/1621/16-ц) та ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року (справа № 555/664/15-ц) з яких вбачається, що привирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в коленому конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам. по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладені доводи сторін, враховуючи надані сторонами суду докази з позиції їх належності та допустимості, враховуючи норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed