Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить зобов»язати останню не чинити перешкоди у користуванні житлом, вселити позивача та натади йому комплект ключів. Позов мотивує тим, що позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], а після смерті його матері [PERSON], відповідач [PERSON] успадкувала належну померлій частку у праві власності на дану квартиру. Однак, відповідач, змінивши замки вхідних дверей квартири, недопускає позивача до користування такою. Зважаючи на викладені обставини, змушений звернутись до суду із відповідною вимогою про усунення перешкод у користуванні майном. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву з клопотанням слухати справу у його відсутності, позов підтримує повністю та просить такий задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про що свідчить повідомлення в газеті «Високий Замок» 11-13 вересня 2015 року. Тому суд вважає, що слід проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 30.09.1994 року. В подальшому, згідно після смерті співласника спірної квартири [PERSON], згідно заповіту від 26.08.2004 року, відповідач [PERSON] успадкувала частку даної квартири належну померлій. Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ЖК України, зокрема у ст.150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Ч.4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, правових перешкод для задоволення позовних вимог немає, оскільки право власності позивача не скасовані та ніким не оспорене, а відтак позовні вимоги є підставними та обгрунованими обставинами справи. З наведених міркувань та

Outcome: approved