Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, за наступними підставами. 14.08.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір №672353532. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон-плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, відповідно до якого до ТОВ «Таліон-плюс» перейшло право вимоги до відповідача за договором №672353532. В свою чергу, 03.01.2019 року ТОВ «Таліон-плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» уклали договір факторингу №20190103. Таким чином, позивач набув право вимоги виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором №672353532 від 14.08.2018 року. Як зазначає позивач, відповідно до Реєстру прав вимоги №2 від 30.01.2019 року до договору факторингу №20190103, від 03.01.2019 року, позивач набув право вимоги до відповідача на суму 10429,30 гривень, з яких 7090,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 3339,30 гривень - сума заборгованості за відсотками. Позивач вказує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за кредитним договором від 17.08.2018 року, внаслідок чого у нього виникла вказана заборгованість перед кредитором, а, відповідно, у позивача - право вимоги цієї суми від відповідача. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 672353532 від 14.08.2018 року у розмірі 10429,30 гривень, з яких 7090,00 гривень - заборгованість за основною сумою боргу, 3339,30 гривень - сума заборгованості за відсотками, та судові витрати у розмірі 2102 гривні 00 копійок. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 10.12.2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача надав на адресу суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно належним чином за зареєстрованим місцем проживання, відзиву на позов не надав. Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, у даному випадку правовідносини, що склалися між сторонами, ґрунтуються на вимогах статей 526, 599, 625, 1049, 1054 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Так, позивачем надано копії договору №672353532 від 14.08.2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] , графіку розрахунку до цього договору та додаткової угоди про реструктуризацію заборгованості за вказаним договором (а.с. 6-8). Проте, судом при дослідженні цих наданих позивачем письмових доказів встановлено, що у графах «підписи сторін» відсутні будь-які підписи як [PERSON] , так і представника ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а по-батькові відповідача зазначено як « [PERSON] ». Також стороною позивача надано копію договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон-плюс». Однак, вказана копія жодним чином не завірена підписом представника позивача, а судові оригіналу цього договору позивачем не надавалося. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що зазначені копії документів, надані на підтвердження підстав позову, не відповідають вимогам статті 95 ЦПК України, та не можуть сприйматися судом як належні та допустимі докази. Таким чином, суд вважає, що стороною позивача належним чином не було доведено ані факт укладення кредитного договору від 14.08.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем [PERSON] , ані договору факторингу від 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон-плюс». Щодо зазначеної позивачем суми заборгованості, то на її підтвердження позивачем надано «розрахунок» (а.с. 14). Проте, судом встановлено, що фактично це не є розрахунком за кредитним договором, оскільки жодним чином не зазначено, яким чином нарахована сума 10429,30 гривень. Згідно до вимог статті ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так, у відповідності до розділу 4 Положення «Про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого Постановою Правління НБУ від 18.06.03 № 254 (надалі «Положення 254»), операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи. Розділом 5 Положення 254 передбачено, що банки обов`язково мають складати особові рахунки та виписки з них. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку. В п. 5.6 Положення 254 підкреслюється, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Враховуючи наведене, суд не може вважати письмовий доказ - розрахунок заборгованості - наданий позивачем, допустимим доказом обставин, викладених позивачем у позовній заяві, а тому не має змоги зробити висновок про обгрунтованість доводів позивача, викладених у позові щодо розміру заборгованості відповідача. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що сума заборгованості, заявлена у позові позивачем, не підтверджена жодним належним та допустимим доказом у відповідності до статей 77, 78 ЦПК України. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належного обґрунтування заявлених позовних вимог, а через не подання позивачем допустимих доказів та невизначеність наданими позивачем матеріалами заборгованості за кредитним договором, у суду відсутня можливість зробити відповідні розрахунки та вірно встановити дійсний розмір заборгованості відповідача перед позивачем. Таким чином, суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача не підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки у задоволенні позовних вимог повністю відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed