Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.02.2021р.) до відповідача про стягнення боргу в сумі 526 775,55 грн., в т.ч. 367 500,00грн. заборгованості за договором позики від 25.02.2020 року, 12 643,05 грн. інфляційних втрат, 146 632,50 грн. пені. Враховуючи ту обставину, що [PERSON] в обумовлений договором строк, а саме - до 30.09.2020 року, грошові кошти не повернув, просить суд стягнути з відповідача вказану суму заборгованості. Ухвалою судді від 27 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 25.02.2020р. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 10.02.2021р., щодо ухвалення заочного рішення не заперечили. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, у відзиві від 09.02.2021 року позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що в силу положень ст. 1047 ЦК України доказом передачі та отримання коштів є розписка, а оскільки вона відсутня, то кошти за договором позики не передавалися, а відтак такий договір не набув чинності та вважається неукладеним. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з таких підстав. Судом встановлено, що 25.02.2020 року між позивачем [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) був укладений договір позики, згідно умов якого позивач передав, а позичальник прийняв у власність 367 500,00 грн., що еквівалентно 15 000 доларів США, по курсу 24,50 грн. за один долар США, з кінцевим терміном поверненням 30.09.2020 року (а.с. 7). Договір позики є нотаріально посвідченим. Факт укладення договору сторонами не заперечується. Однак, станом на час розгляду справи відповідач свого обов`язку щодо повернення вказаної суми грошових коштів не виконав. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець за цим договором набуває тільки права. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як слідує із договору, борг відповідачем мав бути повернутий в строк до 30.09.2020 року. Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошове зобов`язання в строк не виконано. Враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач, як позичальник, позику в установлений договором строк не повернув, то таку суму боргу за невиконання грошового зобов`язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку. Суд не приймає заперечення відповідача щодо відсутності розписки на підтвердження отримання грошових коштів, як такі, що спростовуються умовами договору позики від 25.02.2020 року, зокрема у п. 1 останнього сторони обумови, що передачу грошей було здійснено до підписання цього договору. У п. 13 договору вказано, що договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей та його підписання. Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Судом встановлено, що сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 367 500,00, яку слід стягнути з відповідача. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. У п. 8 договору позики від 25.02.2020 року сторони обумовили, що у випадку несвоєчасного виконання грошового зобов`язання позикодавець вправі стягнути пеню у розмірі 0,3 % за кожен день прострочення заборгованості. З врахуванням вищевикладених норм, з відповідача слід стягнути на користь позивача 12 643,05 грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2020 року по січень 2021 року та 146 632,50 грн. пені за період з 01.10.2020р. до 10.02.2021р. (з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог). Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 4 409,70 грн. судового збору, а також 858,06 грн. судового збору в дохід державного бюджету (у завзятку із збільшенням розміру позовних вимог позивачем).

Outcome: approved