Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що він з 1987 року по 1996 рік перебував у шлюбі з [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Дніпровського району від 10.02.1992 року була надана службова квартира за адресою [ADDRESS], оскільки його дружина працювала двірником. 01 квітня 1998 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва [PERSON] було виселено з квартири [ADDRESS] у зв'язку із невиконанням службових обов'язків, а він, як користувач квартири, влаштувався до комунального підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду Дніпровського району м. Києва та протягом десяти років відробляв службову квартиру. Від шлюбу з [PERSON] у них є двоє повнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] 09 липня 1996 року шлюб з [PERSON] було розірвано. Позивач також зазначає, що 01.06.2002 року він уклав шлюб з [PERSON], від шлюбу з якою має сина [PERSON], який на даний час зареєстрований та проживає з ним. Відповідачі мають свої сім'ї, родинні зв'язки з ним не підтримують та проживають окремо, однак де вони проживають не відомо, що унеможливлює добровільне зняття відповідачів з реєстрації. За [PERSON] та [PERSON] він змушений сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, які не надаються, але нараховуються на відповідачів, чим порушуються його права. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та викладені у ньому обставини. Позивач пояснив, що [PERSON] є його старшим сином, якій не проживає з ним шість років, жив у місті Малині, адреса не відома. Донька [PERSON] вийшла заміж та виїхала два роки тому, не повідомивши адреси. Відповідачів він не може знайти два роки. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином за адресою їх реєстрації, про причини неявки не повідомили, відзив на позов не надали. З урахуванням вищевикладеного, враховуючи думку позивача, Дніпровським районним судом м. Києва 29 березня 2018 року постановлена ухвала із занесенням до журналу судового засідання про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. ст. 223 ч.4, 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ордеру № 7399 від 16.03.1992 року виданого Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів, [PERSON] на сім'ю із чотирьох осіб було надано службову квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.04.1998 року [PERSON] було виселено із квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до довідки форми № 3 від 19.08.2017 року № 2914 виданої ЖЕД-409, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON], неповнолітній син [PERSON], [INFO], відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9). На підтвердження заявлених вимог позивачем надано два акти від 07.09.2017 року підписані сусідами позивача, у яких зазначено, що [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] з 15.05.2016 року, а [PERSON] з 01.08.2013 року (а.с. 7, 8). За повідомленням позивача через реєстрацію відповідачів у квартирі він змушений нести майнові витрати по оплаті комунальних послуг, що нараховуються на відповідачів, які там не проживають. Також пояснив, що [PERSON] та [PERSON] жодних відносин з ним не підтримують, з квартири вони виїхали та проживають за іншими адресами, які йому не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчила, що знає сім'ю позивача, заходить до нього в квартиру, відповідачі є діти [PERSON] від другого шлюбу. У квартирі [ADDRESS] проживає позивач із сином [PERSON]. Відповідач [PERSON] з позивачем не проживає більше шести років, [PERSON] не мешкає вже більше двох років, де проживають відповідачі не відомо. Відповідачі виїхали зі спірної квартири у зв'язку з тим, створили собі сім'ї, перешкод у проживанні позивач їм не чинив. З розмов чула, що [PERSON] проживає десь в Київській області. Свідок [PERSON] засвідчив, що позивач є його сусід з 90-х років. Відповідачі жили з [PERSON], останніх років зо два він ніколи не бачив [PERSON] та [PERSON], чого вони виселилися та куди йому не відомо, за час їх спільного проживання сварок між сторонами у справі він не чув. Заявлені позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР. Відповідно до ч. 2 ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 зі змінами, відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру її порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний спосіб. Суд під час розгляду і вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що для визнання члена сім'ї наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України підлягають з'ясуванню та доведенню суду факти про обрання відповідачем іншого постійного місця проживання, які б достовірно свідчили про фактичне обране житло та мешкання там у зв'язку з постійним працевлаштуванням, створенням сім'ї, виїздом в інший населений пункт, придбанням нерухомого майна для проживання в ньому, тощо. Проте жодних доказів на підтвердження виїзду відповідачів на постійне місце проживання до іншого житла та постійного мешкання там останніми позивачем не надано, до того ж, з пояснень позивача, йому не відома адреса перебування відповідачів, які при виселенні будь яких пояснень не надавали; зв'язків між собою сторони не підтримують, інформацією про місце проживання відповідачів позивач не володіє. За вимогами ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Відповідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За викладених обставин, враховуючи обґрунтування позову, заявлені вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають. Відповідно положень ст. 141 ЦПК України через відмову в позові судовий збір за подання позовної заяви слід покласти на позивача. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи.

Outcome: dismissed