Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва, у якому просив: визнати незаконними дії Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва щодо ненадання [PERSON] за заявою від 29 жовтня 2020 року невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 20 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року; зобов`язати комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва надати працівнику [PERSON] щорічну відпустку тривалістю 20 календарних днів за період роботи з 01 листопада 2014 року по 30 вересня 2015 року, а також стягнути судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] працює на посаді лікаря ультразвукової діагностики діагностичного відділення філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з 01 листопада 2013 року на 0,5 ставки лікаря. Позивачем було повторно подано заяву від 29.10.2020 р. на ім`я директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського р-ну м. Києва Лимаря Ю.В. де просив надати невикористану щорічну основну відпустку на 20 днів за період з 2014-2015 р.р. Директором було відмовлено у наданні на 20 днів щорічної основної відпустки, на підставі чого останній був змушений звернутися до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачу строк для усунення недоліків. 25 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27 травня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до слухання по суті. 09 червня 2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив із викладенням заперечень. 02 липня 2021 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку зі спливом тримісячного строку позовної давності, встановленого ст. 233 КЗпП України, для звернення працівника до суду для вирішення трудового спору. 02 липня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача надійшла апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01.03.2021 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року апеляційна скарга не підлягає задоволення та повернута особі, яка її подала. Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та час був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд було встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, [PERSON] працює на посаді лікаря ультразвукової діагностики діагностичного відділення філії № 2 Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва з 01 листопада 2013 року на 0,5 ставки лікаря. Також, судом встановлено, що позивачем було подано заяву від 29.10.2020 р. на ім`я директора Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського р-ну м. Києва Лимаря Ю.В. де просив надати невикористану щорічну основну відпустку на 20 днів за період з 2014-2015 р.р., які були погодженні з завідуючим діагностичним відділенням філії №2 Пономарьовим Д.В. , завідуючим філією №2 КПП «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського р-ну м. Києва Нахатакяном С.А., інспектором відділу кадрів КНП «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського р- ну м. Києва Мар`я Михайлівною. При зверненні 16.11.2020 р. до відділу кадрів КНП «Консультативно- діагностичний центр» Деснянського р-ну м. Києва для ознайомлення з наказом про надання щорічної основної відпустки [PERSON] лікарю ультразвукової діагностики, кабінету ультразвукової діагностики філії №2 КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського р-ну м. Києва на 20 днів за період з 2014-2015р.р.було відмовлено у наданні на 20 днів щорічної основної відпустки. При звільненні 30.09.2015 р. відповідно до наказу КНП «КДЦ» Деснянського р-ну м. Києва від 28 вересня 2015 р. №266-к щодо особового складу «Звільнити [PERSON] лікаря УЗД кабінету ультразвукової діагностики діагностичного відділення філії №2 КНП «КДЦ» 30 вересня 2015 р. із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників та неотримання згоди працівника на пропозицію про переведення на іншу роботу, п.1. ст. 40 КЗпП України. Бухгалтерії виплатити: - компенсацію за дні невикористаної відпустки (27 к.д.) за період роботи з 01.11.2014 р.- 30.09.2015 р. із розрахунку 31 к.д. за повний відпрацьований рік. Враховуючи, що позивача поновили 19.02.2018 р. на посаді лікаря УЗД кабінету УЗД діагностичного відділення філії №2 КНП «Консультативно-діагностичного центру» Деснянського р-ну м. Києва за Постановою Апеляційного суду міста Києва від 19.02.2018 р. по справі №761/29606/15-ц в результаті незаконного звільнення керівництвом Підприємства. Заяву на щорічну основну відпустку на 27 днів за період роботи з 2014-2015 р.р. позивач не писав і у щорічній основній відпустці за період роботи з 2014-2015 р.р. не перебував. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом (ст. 45 Конституції України). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених ст. 24 цього Закону. Статтею 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. Право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Відповідно до п. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу Країни, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Отже, аналіз змісту зазначених норм права свідчить про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки при незаконному звільненні з роботи не може позбавити гарантованого права на відпочинок поновленого на роботі працівника, який виявив бажання скористатися цим правом. При цьому, грошова компенсація за невикористану щорічну основну та додаткову відпустки, стримана працівником внаслідок незаконного звільнення з роботи, при реалізації ним права на відпочинок при поновленні на роботі поверненню не підлягає. Крім цього, незаконно звільнений працівник, який був поновлений на роботі після затвердження власником або уповноваженим ним органом графіку про черговість надання відпусток, не може бути позбавлений права та відпочинок через відсутність в цьому графіку відомостей щодо його відпустки. Така правова позиці висловлена Вищим Адміністративним Судом України у своїй постанові від 07.03.2017 р. справа № 800/20576/16. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обгрунтованість рішення у цивільній справі (ч. 1 ст. 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд. виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до ч. 4 ст. 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що-мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Практика Європейського суду з прав людини дає ґрунтовні підстави для ствердження, що під час вирішення питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу. В контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «майно» охоплює, як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які, заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 Рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 року у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). Статтею 1 вказаного Першого протоколу повинна бути застосована судом для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Таким чином, «правомірні (законні) очікування» - це очікування можливості здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі, якщо особу не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району м. Києва про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved